Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/6016/16-ц
РІШЕННЯ

іменем україни

09 листопада 2017 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Самсонової О.А.

при секретарі - Куліш О.Г.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавська пересувна механізована колона №39» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 «Полтавська пересувна механізована колона №39» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з врахуванням індексу інфляції та 3% річних, а також пені у загальному розмірі 9045,54 грн.

В позовній заяві зазначив, що відповідач має борг за найм житла в сумі 2520 грн. 00 коп., за опалення - у розмірі 4696,25 грн. Оскільки відповідач добровільно вказаний борг не погасила, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість з врахуванням індексу інфляції та 3% річних у розмірі 9045,54 грн. Судові витрати також просив покласти на відповідача.

На день розгляду справи ОСОБА_4 «Полтавська пересувна механізована колона №39» реорганізовано в Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтавська пересувна механізована колона №39» (а.с.133-144).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечили, посилаючись на ту обставину, що відповідач в гуртожитку позивача по пров.Монтажному, 4 у м.Полтаві не проживає, послуги не отримує. Тому в задоволенні позову просили відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору №98 про надання послуг від 04 грудня 2002 року, що укладений ВАТ «ПМК-39», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2, відповідачу в користування на один рік надана кімната №23 у гуртожитку за адресою: м.Полтава, пров.Монтажний, 4 (а.с.8).

Але з березня 2013 року ОСОБА_2 з дітьми у вказаному гуртожитку не проживала, виїхала на постійне місце проживання за іншою адресою.

Зазначена обставина підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10.

Наполягаючи на тому, що відповідач продовжувала користуватися гуртожитком, представник позивача посилилась на дані акту про фактичне користування кімнатами в гуртожитку від 25 жовтня 2016 року, складеного працівниками ОСОБА_4 «Полтавська ПМК №39», згідно якого ОСОБА_2 по закінченні договору найму житла продовжує займати кімнату №23 (а.с.12).

Проте, даний акт не є належним доказом, оскільки допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_11, які брали участь у складенні, фактично не підтвердили викладені в ньому обставини.

Так, ОСОБА_11 зазначив, що викладені у акті обставини зазначені зі слів коменданта Мурашкіної, особисто він їх не перевіряв, на момент його перебування у гуртожитку кімната №23 була закрита.

Свідок ОСОБА_9 фактично відкликала свій підпис у даному акті.

Таким чином судом встановлено, що у період, який є предметом розгляду в даній справі, - з листопада 2013 року по жовтень 2016 року ОСОБА_2 в гуртожитку по пров.Монтажному, 4 у м.Полтаві не проживала, відповідно, послугами, що надаються позивачем, не користувалася.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на пункт 7 договору №98 на надання послуг від 04 грудня 2002 року, згідно якого відповідач зобовязана здійснювати оплату згідно договору до 5 числа поточного місяця у розмірі 72 грн.

В той же час пунктом 4.3. вказаного договору передбачено, що наймач зобовязаний здійснювати оплату за проживання щомісячно.

Оскільки відповідач у вказаний вище період в гуртожитку не проживала, відповідно до пункту 4.3. договору, вона не зобовязана здійснювати оплату за проживання.

Тому вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача оплати за найм житла задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів на оплату послуг з опалення кімнати, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.38 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208, що регулювало правовідносини користування житловою площею у гуртожитках в період до 19 серпня 2015 року, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Пунктом 7 «Положення про гуртожитки», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 липня 2015 р. за № 778/27223, що регулює вказані правовідносини з 19 серпня 2015 року, також передбачено, що особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв'язку з проживанням у гуртожитку.

У звязку з цим суд не бере до уваги доводи представника відповідача ОСОБА_3, яка заперечуючи проти позовних вимог, посилалась на те, що витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується.

Зазначене передбачалось п.38 «Примірного положення про гуртожитки» для користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках.

Тому суд виходить з того, що чинним законодавством передбачено оплату комунальних послуг мешканцями гуртожитків.

В даній справі позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь оплату послуг опалення приміщення у розмірі 4696,25 грн.

Судом встановлено, що відповідач в гуртожитку позивача не проживала, відповідно, комунальних послуг від нього не одержувала, в тому числі і послуг з опалення приміщення.

Тому підстави для стягнення з відповідача вартості не отриманих нею послуг відсутні.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Як вбачається з наданих суду доказів, а саме показань свідків, фотокарток, на яких зафіксовано стан гуртожитку, за користування яким позивач просить суд стягнути з відповідача оплату, рішень суду, що розглядали спори щодо користування гуртожитком, зазначений гуртожиток перебуває у вкрай незадовільному стані. Умови проживання, які створені у ньому, мешканці характеризують не інакше як нестерпні, зазначають про відсутність водопостачання, електроенергії, газопостачання, фактичну відсутність теплопостачання, оскільки при постійно увімкнених обігрівачах (до відключення електроенергії) температура повітря у кімнатах сягала близько 12 градусів.

З огляду на це суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт надання житлово-комунальних послуг, а саме послуг з опалення приміщення гуртожитку.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Статтею 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що мінімальні норми житлово-комунальних послуг встановлюються з метою забезпечення санітарно-гігієнічних вимог проживання людей та їх перебування в приміщеннях, забезпечення технічних вимог до експлуатації будинку (споруди), підтримання несучої спроможності конструкцій та експлуатаційних характеристик внутрішньобудинкових мереж і систем.

Але, як вбачається з наданих суду доказів, позивачем належним чином не забезпечено умови проживання та перебування осіб у гуртожитку.

Крім того, як вбачається з інформації Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області від 30 жовтня 2017 року №1016-1.18/2537, що надана на адвокатський запит ОСОБА_3 щодо наявності дозвільних документів ОСОБА_4 «ПМК-39» на будівництво приміщення котельні по пров.Монтажному, 4 у м.Полтаві, дана інформація у єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, відомостей про повернені на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів відсутня.

Також, як вбачається з інформації Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» від 08 листопада 2017 року №960, з 01 травня 2009 року водопостачання гуртожитку по пров.Монтажному у м.Полтаві припинено, нарахування за послуги КП ПОР «Полтававодоканал» не проводить. В існуючому договорі на надання послуг з водопостачання та водовідведення ОСОБА_4 «ПМК-39» відсутній такий обєкт як гуртожиток по пров.Монтажному, 4. Також відсутня проектна документація на підключення приміщення котельні чи теплогенераторної по пров.Монтажному, 4 до водопровідних мереж.

Сам же факт оплати ОСОБА_4 «ПМК-39» за природний газ, отриманий на обєкт за адресою: м.Полтава, пров.Монтажний, 4, не є належним доказом належного, відповідно до норм та стандартів надання послуг з опалення приміщення гуртожитку.

Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача плати за проживання в гуртожитку та за комунальні послуги, відсутні підстави і для стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

У звязку з відмовою в задоволенні позову, не підлягають відшкодуванню позивачу понесені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст.209, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавська пересувна механізована колона №39» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний термін з дня його проголошення.

Головуючий О.А.Самсонова

09.11.2017