Справа № 377/544/17 Головуючий у І інстанції Малишенко Т. О.
Провадження № 22-ц/780/5157/17 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 54 14.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Гуля В.В., Верланова С.М.

при секретарі - Тимошевській С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 26 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_2, звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 2011 по 2016 роки вона працювала на різних посадах в ДСП «Чорнобильський спец комбінат» і була звільнена за угодою сторін 05.12.2016 року. Позивачка вважає, що відповідач не вірно обчислював її посадовий оклад, що потягло за собою невірно виплачену заробітну плату, премії, відпускні, лікарняні, недодав матеріальну допомогу на оздоровлення в 2012 році у розмірі двох мінімальних заробітних плат всупереч вимог діючих колективних договорів ДСП «Чорнобильський спецкомбінат», а у 2015 році взагалі матеріальна допомога не була виплачена. У зв'язку з цим, відповідач повинен їй сплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду яку оцінила у 100 000 грн.

На письмове звернення у березні 2017 року про перерахунок посадового окладу, недоотриманої премії, відпускних, лікарняних починаючи з 2011 року та про здійснення донарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення відповідач відмовив, і визнав факт недоплати коштів лише у сумі 966 грн., які були зараховані на її картковий рахунок. Тому остаточно просила стягнути недоотриману зарплату в сумі 9 670,42 грн., недоотриману матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 3509 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 66772,78 грн., середній заробіток за один місяць в сумі 7497,36 грн. та моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

У своїх запереченнях відповідач зазначив, що діяв у межах норм визначених у Галузевій угоді, що діяла із змінами та доповненнями станом на 2012 рік. Від виконання судових рішень не ухилялись, крім того, керівника підприємства було звільнено від адміністративної відповідальності у зв'язку з відсутністю підстав для застосування п.4.1.4. Галузевої угоди. Щодо недоотримання матеріальної допомоги на оздоровлення до відпустки за 2012, 2015 роки зазначив, що на підставі проведеної конференції трудового колективу, спільними рішеннями представницького органу профспілки та адміністрації підприємства від 24.12.2014 року №21, від 22.04.2015року №3 та від 12.08.2015 року №9 було припинено виплату другої частини одноразової матеріальної допомоги у 2012 році та матеріальної допомоги у 2015 році, таким чином були внесені зміни до колдоговору.

Вимога позивачки про відшкодування заподіяної їй моральної шкоди вважав необґрунтованою, оскільки позивачка звільнилася з роботи за угодою сторін і з нею своєчасно було проведено розрахунок.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 26 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду позивачка подала апеляційну скаргу посилаючись на те, що рішення прийнято з порушеннями норм матеріального та процесуального права, судом не повно з'ясовано усі обставини справи, не досліджено наявні в матеріалах справи докази. Зазначила, що в обґрунтування своїх вимог нею було надано низку доказів, що свідчать про недотриману зарплату за період з 01.03.2011р. по 19.02.2017р., які не були прийняті судом, зокрема територіальною державною інспекцією з питань праці у Київській області було проведено перевірку та встановлено порушення вимог п. 4.1.4 Галузевої угоди між МЧС та Профспілкою працівників атомної енергетики та промисловості України щодо мінімального розміру тарифної ставки не менше 120% прожиткового мінімуму для працездатної особи, чим порушено вимоги 96,97 КЗпП України, за результатами якої було складено Акт та винесено припис про усунення виявлених недоліків.

Крім того, судом прийнято за основу спільні рішення, які на її думку є незаконними, а вимоги колективних договорів проігноровано.

Далі зазначила, що судом не взято уваги, що працівнику відповідача ОСОБА_3 в 2012 році була виплачена мат допомога в розмірі двох мінімальних зарплат, в той час як їй виплачено одну мінімальну зарплату, таким чином не враховано факт виплати не в однакових розмірах матеріальної допомоги різним працівникам.

За таких обставин, позивачка посилаючись на те, що судом вирішено справу всупереч закону, в рішенні не повністю відображені обставини, на які вона посилається, як на підстави задоволення позову, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У запереченнях на скаргу відповідач зазначив, що твердження позивачки про ухилення підприємства від виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 16.10.2012 року є помилковим, оскільки рішення суду ні до чого відповідача не зобов'язує і не зазначає, що заробітна плата позивачці була встановлена невірно, суд лише відмовив відповідачу в позові. Також зазначив, що припис інспектора з праці ґрунтується на акті перевірки, яка проводилась вибірковим шляхом, ні у приписі ні у акті перевірки не зазначено, що заробітна плати Позивачці була встановлена невірно.

Разом з тим, постановою Іванківського районного суду від 22.05.2015 року зазначено, що мінімальні розміри тарифних ставок працівників зони відчуження, згідно додатку 22 до Галузевої угоди збільшені на 20%, тобто є завищеними, і що норма пункту 4.1.4 Галузевої угоди на підприємствах зони відчуження не повинна застосовуватись.

Крім того, відповідач зазначив, що прийнята 09.11.2010 року нова Генеральна угода на 2010-2012 роки, зобов'язувала змінити механізм визначення розміру посадових окладів, що було і зроблено шляхом внесення змін до Галузевої угоди на 2009-2010 роки. Окрім того, для уникнення постійних зауважень з боку контролюючих органів щодо оплати праці у зоні відчуження, при внесенні змін до Галузевої угоди було запроваджено ще одну систему оплати праці - саме для працівників зони відчуження. При цьому якщо навіть вирахувати встановлений позивачці посадовий оклад у разі збільшення схем посадових окладів на 120 відсотків, він був би в межах мінімуму та максимуму схеми посадового окладу. Так, якщо мінімальний оклад схеми посадового окладу інженера із стандартизації 1 кат. (на якій працювала позивачка), який складав станом на 01.05.2011р. - 2408 грн. теоретично помножить ще на 120 % (як вважає позивачка), він буде складати 2889 грн. - нижня межа схеми посадового окладу, верхня межа схеми посадового окладу інженера із стандартизації 1 кат. буде складати 3930 грн.: 2889 грн. помножити на 1,36 %, що дорівнює 3930 грн. При цьому оклад позивачки станом на 01.05.2011 року складав 3275 грн. (розрахунковий лист за травень 2011 року), тобто і в цьому випадку він був би в межах мінімуму та максимуму схеми посадового окладу.

Також, відповідач звертає увагу у запереченнях на те, що коефіцієнти співвідношень місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців і технічних службовців до мінімального розміру тарифної ставки робітника першого розряду були розраховані позивачкою шляхом ділення встановлених їм посадових окладів на законодавчо встановлену мінімальну заробітну плату на той період, що являється не вірним і в такому розмірі коефіцієнти не визначені ні в Додатку 5 до Галузевої угоди на 2009-2010 роки, в Додатку 22 таблиці 2 до Галузевої угоди на 2011-2012 роки, тому вважає що підприємством було цілком збережено галузеву диференціацію в оплаті праці, а розрахунки позивачки не відповідають нормам Галузевої угоди, тому вимога позивачки щодо перерахунку окладу є цілком незаконною та необґрунтованою.

Щодо недоотримання матеріальної допомоги на оздоровлення до відпустки за 2012, 2015 роки у сумі 3509,00 грн. відповідач зазначив, що зміни до Колективного договору щодо невиплати другої частини матеріальної допомоги до відпустки у 2012 році та невиплату матеріальної допомоги до відпустки у 2015 році були внесені за погодженням сторін з дотриманням порядку, передбаченого Колдоговором і були обумовлені недопущенням створення заборгованості із заробітної плати у зв'язку з скороченням бюджетного фінансування підприємства.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення апелянта на підтримання своєї скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються наступним.

Згідно статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

За правилами частини першої статті 19 цього Кодексу контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали у порядку, визначеному цим колективним договором.

Відповідно до частини другої статті 97 цього Кодексу форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно частини третьої цієї статті конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Статтею 5 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про оплату праці» основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Відповідно до п.2.8 Генеральної угоди між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2008-2009 роки, на період до запровадження розміру мінімальної заробітної плати на рівні прожиткового мінімуму для працездатної особи до 1 січня 2009 року установлено мінімальну тарифну ставку робітника 1 -го розряду у виробничій сфері (за винятком бюджетних установ) у розмірі 120 відсотків мінімальної заробітної плати. Передбачити у Законі України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» встановлення розміру мінімальної заробітної плати на рівні прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 січня 2009 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо встановлення мінімальної заробітної плати на рівні прожиткового мінімуму для працездатних осіб». Після запровадження мінімальної заробітної плати в розмірі прожиткового мінімуму на працездатну особу мінімальний розмір тарифної ставки робітника 1 розряду (за винятком бюджетних установ) встановлювати вище за вартісну величину прожиткового мінімуму для працездатної особи, а конкретний розмір визначати у галузевих угодах з урахуванням мінімальних галузевих стандартів оплати праці працівників, умові праці, потреб працівника та витрат на утримання непрацездатних членів його сім'ї (т.1,198,199).

Згідно п. 4.1.4. Галузевої угоди між Міністерством України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи і Профспілкою працівників атомної енергетики та промисловості України на 2009-2010 роки передбачено, що мінімальний розмір тарифної ставки (окладу) працівника 1-го розряду встановлюється на рівні не менше ніж 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, а з 1 грудня 2009 року - 120 % прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановлених законодавством (т.1, а.с.200-201).

09 листопада 2009 року між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями було укладено Генеральну угоду про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010-2012 роки. Пунктом 2.2. цієї Генеральної угоди було передбачено, що розмір заробітної плати некваліфікованого працівника небюджетної сфери за повністю виконану норму часу в нормальних умовах праці повинен перевищувати фактичний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розрахований спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі праці та соціальної політики за попередній місяць відповідно до законодавства. Конкретний розмір мінімальних ставок (окладів) заробітної плати, міжпосадові, між розрядні співвідношення встановлюються в галузевих угодах і колективних договорах (т.1, а.с.203-202).

02 серпня 2011 року були прийняті Зміни до Галузевої угоди між Міністерством України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи і профспілкою працівників атомної енергетики та промисловості України на 2009-2010 роки, згідно яких сторони домовились продовжити на 2011-2012 роки дію Галузевої угоди між Міністерством України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи і профспілкою працівників атомної енергетики та промисловості України на 2009-2010 роки і внести до неї зміни, зокрема доповнити у п.4.1.1. перелік додатків додатком 22 «Коефіцієнти співвідношень мінімальних місячних посадових окладів (тарифних ставок) працівників підприємств, які виконують роботи в зоні відчуження (крім ЧАЕС), і мінімальним розміром тарифної ставки (окладу) робітника першого розряду» та ввести цей додаток в дію у редакції, що додається. Разом з тим, п. 4.1.4. Галузевої угоди щодо встановлення мінімального розміру тарифної ставки (посадового окладу) робітника 1-го розряду на рівні не менше 120% законодавчо встановленого прожиткового мінімуму для працездатної особи змін не зазнав (т.1, а.с.205,206).

При порівнянні коефіцієнтів співвідношень мінімальних місячних посадових окладів (тарифних ставок) працівників підприємств, які виконують роботи в зоні відчуження (крім ЧАЕС), і мінімальним розміром тарифної ставки (окладу) робітника першого розряду до внесення змін і після їх внесення видно, що вказані коефіцієнти після внесення змін були істотно збільшені. Зокрема для посади п.1, інженера 1 категорії (інші), яку займала позивач, він був збільшений з 2,09 до 2,508, що мало наслідком істотне збільшення конкретного розміру посадового окладу (т.1, а.с.207-211).

Таким чином, було враховано положення п. 4.1.4. Галузевої угоди, оскільки в результаті збільшення міжкваліфікаційних співвідношень тарифні ставки (посадові оклади) працівників, в т.ч. і позивачки, фактично були збільшені на 20 відсотків (т.1, а.с.153,154).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що підприємство не змінювало тарифну ставку (посадовий оклад) робітника 1 -го розряду у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вважаючи, що виконало вимоги п. 4.1.4. Галузевої угоди шляхом збільшення на 20% міжкваліфікаційних співвідношень мінімальних місячних посадових окладів (тарифних ставок) і мінімального розміру тарифної ставки (окладу) робітника 1-го розряду, посилаючись на те, що інакше буде порушено бюджетну дисципліну (т.1, а.с.180-218).

Крім того, судова колегія погоджується з доводами відповідача викладених у запереченнях до апеляційної скарги, що підприємством було цілком збережено галузеву диференціацію в оплаті праці, а вимога позивачки щодо перерахунку окладу є необґрунтованою

В межах схем посадових окладів, оклад працівнику визначається керівником підприємства в будь - якому розмірі з урахуванням професіоналізму, кваліфікаційних вимог (освіта), досвіду та стажу роботи працівника. Встановлені посадові оклади працівникам, у разі підвищення соціальних стандартів, проводяться наказами по підприємству про встановлення окладів та тарифів. При призначенні на посаду, наказами по особовому складу з визначеним окладом в межах схем посадового окладу.

Доводи позивачки про те, що рішеннями судових інстанцій було встановлено, що акт та припис територіальної державної інспекції з питань праці винесено на законних підставах, не спростовують висновків суду що зі змісту акту перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці та припису державного інспектора праці від 05 квітня 2012 році вбачається, що перевірка проводилась вибірково, відповідні розрахунки посадових окладів конкретних працівників під час перевірки не здійснювались. (т.1, а.с.130,131-147).

Судова колегія погоджується і з доводами відповідача у заперечення, що ні припис державного інспектора праці, ні судові рішення, на які посилається позивачка як на підставу своєї вимоги, не містять висновку про те, що внаслідок недодержання п. 4.1.4 Галузевої угоди посадовий оклад позивачки було занижено на 20% та відповідного обов'язку відповідача підвищити його на 20%, як вважає позивачка.

За таких обставин, Держпраці і не порушувала провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 188-6 КУпАП, у зв'язку з невиконанням припису державного інспектора праці, а також не зверталась з відповідним адміністративним позовом до суду з вимогою про зобов'язання відповідача виконати вимоги припису державного інспектора праці і не здійснювала контроль за виконанням припису, посилаючись на прийняття Галузевої угоди на 2012-2013 роки від 06.04.2012року, укладеної між Державним агентством України з управління зоною відчуження та Атомпрофспілкою, згідно якої посадові оклади працівників ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» залишилися на тому ж рівні, а умови оплати праці відповідали прийнятій Галузевій угоді.

З огляду на викладене, судова колегія цілком погоджується з обґрунтованим висновком суду про те, що доводи позивачки про неповне проведення розрахунку при звільненні є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Судом також встановлено, що згідно додатку 9 «Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам ДСГТ «Чорнобильський спецкомбінат»» Колективного договору ДСП «Чорнобильський спецкомбінат», при наданні щорічної відпустки працівнику виплачується одноразова матеріальна допомога на оздоровлення. (т.1, а.с.74, 234-239).

Згідно Витягів з протоколів конференції трудового колективу ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» від 20 грудня 2012 року, 24 грудня 2014 року, 12 серпня 2015 року, 21 квітня 2015 року у зв'язку з обмеженим бюджетним фінансуванням видатків на заробітну плату, заборгованістю по першочергових платежах, невизначеністю із обсягами бюджетного фінансування, важким фінансовим становищем підприємства було вирішено припинити нарахування та виплату другої частини одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2012 рік та з 1 січня 2015 року до кінця року нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки (т.1, а.с.232,234,236, 238).

На підставі цих рішень Крнференцій трудового колективу, спільними рішеннями адміністрації та профспілкового комітету ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» від 20 грудня 2012 року № 61 та від 24 грудня 2012 року № 21, 13 серпня 2015 року № 9, 22 квітня 2015 року № 3, було постановлено відповідно припинити виплату другої частини одноразової матеріальної допомоги при наданні щорічної відпустки за 2012 рік та з 1 січня 2015 року до кінця року нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки (т.1, а.с.233,235,237,239).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Згідно п.1.6. Колективного договору ДСП «Чорнобильський спецкомбінат», якщо внесення змін та доповнень до Договору поліпшують раніше чинні норми та положення Договору, рішення про запровадження цих змін приймається спільним рішенням уповноваженого власника та спільного представницького органу. У всіх інших випадках пропозиції сторін про внесення змін та доповнень до договору після проведення попередніх консультацій і переговорів виноситься на схвалення загальних зборів (конференції) для прийняття остаточного рішення. Прийняті спільне рішення є невід'ємною частиною Договору і діє протягом терміну його дії, якщо у спільному рішенні не встановлені інші терміни.

Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення є додатковою соціальною гарантією і її реалізація залежить від результатів господарської діяльності та фінансового становища підприємства.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду про те, що зміни до Колективного договору щодо невиплати другої частини матеріальної допомоги до відпустки у 2012 році та невиплату матеріальної допомоги до відпустки у 2015 році були внесені за погодженням обох сторін з дотриманням порядку внесення змін, передбачених Колективним договором і були обумовлені фінансовими труднощами підприємства.

Відсутність даних про реєстрацію змін в Іванківській районній державній адміністрації на які посилається позивачка, не свідчить про їх незаконність.

Посилання позивачки на те, що судом не враховано що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам за 2012 рік в неоднакових розмірах, зокрема щодо працівника ОСОБА_3, не заслуговують на увагу оскільки ОСОБА_3 був звільнений 13.11.2012 року, тобто до прийняття Спільного рішення від 20.12.2012 року, яким було припинено виплату другої частини матеріальної допомоги, а позивачка продовжувала працювати після прийняття такого рішення.

Таким чином, доводи позивачки у скарзі не спростовують висновків суду що її вимога про стягнення з відповідача матеріальної допомоги є безпідставною і задоволенню не підлягає так як і решта позовних вимог, які є похідними від вимог про стягнення недотриманої заробітної плати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги не є підставою для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 308,314,315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: