Справа № 304/1615/16-ц
Провадження № 2/304/77/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2017 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Амаровича В. П.,

при секретарі - Ковач М.Ф.,

з участю позивачів ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Перечинська міська рада про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом позбавлення права користування цим приміщенням та скасування реєстрації місця проживання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_5, та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, у якому просять зобовязати ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні належним їм майном та зобовязати відповідний орган реєстрації та державний орган у сфері реєстрації фізичних осіб зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги мотивують тим, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира №4 у будинку№6 по вул. Першотравневій у м. Перечин Закарпатської області. У вказаній квартирі значиться зареєстрованим ОСОБА_7, який у квартирі не проживає протягом тривалого часу, відомостей про його місцезнаходження у позивачів немає. Крім ОСОБА_7 у вказаній квартирі зареєстрований та проживає відповідач, колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_6, при цьому, що згідно рішення Перечинського районного суду від 28 грудня 2015 року шлюб між ним та позивачкою ОСОБА_1 було розірвано. На неодноразові прохання переїхати на постійне проживання відмовляє, чим порушує право позивачів на користування власним майном, оскільки їх до нього не допускає. Враховуючи наведене, позивачі вважають, що відповідачі втратили право користування вказаною квартирою, будь-якої домовленості про збереження за ОСОБА_7 житлової площі за період його непроживання не було, а також враховуючи, що реєстрація відповідачів створює їм перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні їх власністю, тому просять позов задовольнити.

Протокольною ухвалою суду від 01 лютого 2017 року до участі у спорі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено Перечинську міську раду.

До початку розгляду справи представник позивачки ОСОБА_8 змінив формулювання прохальної частини позову і крім первинних вимог просив позбавити права користування квартирою ОСОБА_6 та зобовязати відповідний орган зняти відповідачів з реєстрації у цій квартирі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, посилаючись на викладені обставини.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання повторно не зявилися, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про час і місце такого повідомлялися належним чином, тому згідно ст.169 ЦПК України суд вирішує спір по суті без їх участі.

У судове засідання представник Перечинської міської ради не зявився, однак подав заяву, у якій просить розглядати справу без його участі, проти задоволення позовних вимоги не заперечує.

Позивачка ОСОБА_1 пояснила суду, що спірну квартиру її батьки отримали від держави в 1988 році. У 2005 році ОСОБА_6 поселився та зареєструвався у даній квартирі як її законний чоловік. Проживання останнього у цій квартирі вчиняє перешкоди її власникам в реалізації свого права власності, просила суд про задоволення позову. Крім цього ОСОБА_1 пояснила, що з 2006 по 2015 роки у квартирі поетапно проводився капітальний ремонт, зокрема: заміна вікон, дверей, сантехніки, облаштування підвісної стелі, настил ламінату на підлогу. Дані роботи здійснював особисто ОСОБА_6, а матеріали для їх виконання придбані за спільні кошти, при цьому у позивачки ОСОБА_1 була заробітна плата 3-4 тисяч гривень, у її матері ОСОБА_5 приблизно 750 гривень, а колишній чоловік ОСОБА_6 заробляв кошти в Росії та інших країнах. ОСОБА_4 жодної участі у ремонті квартири не приймав і в такій не проживав. Щодо відповідача ОСОБА_7, то в спірній квартирі він ніколи не проживав, був зареєстрований в такій на прохання ОСОБА_6

Аналогічні пояснення в судовому засіданні дали позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Згідно ст. 11 цього Закону реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснюється органом реєстрації.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

Згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

У зв'язку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.

Згідно ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як розяснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

У судовому засіданні встановлено, що позивачам ОСОБА_1 ОСОБА_5, та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 вересня 2002 року районним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради, належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2.

Також встановлено, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що стверджується відповідно повідомленнями Перечинської міської ради за №2083/01-13 та №2082/01-13 від 15 грудня 2016 року та записами у будинковій книзі для прописки громадян (а. с. 8-12, 26, 27). У вказаній квартирі відповідач ОСОБА_7 фактично не проживає, що стверджується актом про непроживання громадян за місцем реєстрації Перечинської міської ради від 01 липня 2016 року №5.

Оскільки відповідач ОСОБА_7В не проживає у квартирі позивачів і останні із-за його реєстрації в такій не можуть належним чином користуватися своєю власністю, суд вважає, що цього відповідача слід визнати таким, що втратив право користування квартирою № 4 у будинку №6 по вул. Першотравневій у м. Перечин Закарпатської області, задовольнивши позов у цій частині.

Відповідач ОСОБА_6 вселився у спірній квартирі, як законний чоловік позивачки ОСОБА_9, тобто у статусі члена її сімї, як співвласника такої, особисто здійснював ремонтні роботи у цій квартирі із матеріалів, придбаних за власний рахунок та рахунок позивачів з чим погодилися останні і не заперечили, що більшу частку оплати ремонтно-будівельних робіт здійснив цей відповідач, оскільки його заробіток перевищував їхні.

У спірній квартирі ОСОБА_6 провів заміну вікон, дверей, сантехніки, облаштував підвісну стелю, настелив ламінат на підлогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу, за ч. 1 якої плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві приватної власності встановлюється угодою сторін.

Такої угоди між позивачами та ОСОБА_6 не було укладено, однак вчинені особисто ремонтно-будівельні роботи останнім та часткове фінансування будівельних матеріалів на такі, суд розцінює як плату позивачам за користування спірною квартирою.

Отже враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позов в частині усунення перешкоди в користуванні та знятті з реєстраційного обліку ОСОБА_6 у квартирі позивачів не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. 41 Конституції України, п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, ст. ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 71, 72, ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, ст. ст. 16, 319, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 11, 15, 60, 61, 88, 212, 214-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Змінений позов задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартирою № 4 у будинку №6 по вул. Першотравневій у м. Перечин Закарпатської області, що належить їм на праві приватної власності позбавивши його права користування цією квартирою.

Зобовязати Перечинську міську раду зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_7 з належної на праві приватної власності ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2.

У решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_10