Єдиний унікальний номер 219/6537/16-ц Номер провадження 22-ц/775/502/2017
Єдиний унікальний номер 219/6537/16-ц Головуючий у 1 інстанції Полтавець Н.З.
Номер провадження 22-ц/775/502/2017 Доповідач Дундар І.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Яворського О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області, Державного підприємства «Артемсіль» про стягнення моральної шкоди, завданої каліцтвом при виконанні трудових обов'язків

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області, Державного підприємства «Артемвугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої каліцтвом при виконанні трудових обов'язків відмовлено.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року виправлено описку в рішенні Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2017 року: вважається правильним та змінено у вступній та резолютивній частинах рішення назву відповідача з ДП «Артемвугілля» на ДП «Артемсіль».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, оскільки судом порушено норми матеріального права: суд не врахував, що нормами ст. 1, 83, 440-1 ЦК України передбачено відшкодування моральної шкоди, також таке право передбачено міжнародними договорами - Конвенція організації праці 1981 року, Конвенція про відшкодування працівникам під час нещасних випадків 1925 року. Крім того, вважає, що він отримує регрес, відносини між ним та відповідачами продовжують існувати, до цих правовідносини застосовується і трудове, і цивільне законодавство України, а тому відповідачі повинні сплатити йому моральну шкоду.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити.

Представники Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області Бистрицька О.В. та Державного підприємства «Артемсіль» Дригіна І.М. заперечували проти скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що 16 серпня 1978 року ОСОБА_1 під час виконання посадових обов'язків механіка на південний навантажувальній рампі рудника ім. «Свердлова» в/о «Артемсіль» отримав травму лівої ноги, висновком ЛТЕК від 03 квітня 1979 року позивачу вперше встановлено 100% втрати працездатності, визнано інвалідом ІІ групи на один рік, 03 липня 2006 року встановлено 20% втрати професійної працездатності безстроково.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час виникнення спірних правовідносин жодним нормативним актом не передбачалось відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров'я при виконанні трудових обов'язків, що виключає обов'язок відповідачів по відшкодуванню такої шкоди.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. 173 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Саме до цього зводиться правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові №6-26цс12 від 18 квітня 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи позивачу вперше була встановлена втрата працездатності 03 квітня 1979 року (арк..спр.20).

На той час питання відшкодування підприємствами шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, регулювалось Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з їх роботою, затвердженим Постановою Ради Міністрів СРСР від 09 жовтня 1961 року №921, якими відшкодування моральної шкоди не передбачалось.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII, який вперше передбачав право на відшкодування моральної шкоди працівникам, введеного в дію з 24 листопада 1992 року, відшкодування моральної шкоди проводилось власником підприємства, якщо небезпечні або шкідливі умови праці завдали моральної шкоди потерпілому, порушили його нормальні життєві зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя.

За роз'ясненнями, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2001 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з подальшими змінами, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до п. 15 зазначеної Постанови судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесені зміни до абз. 4 ст. 1, підп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105- XIV, тобто скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду, що виключає обов'язок Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області по відшкодуванню моральної шкоди.

Посилання в апеляційній скарзі на міжнародні договори, як підставу для задоволення позовних вимог - безпідставне.

Дійсно, Законом України N 3988-VI від 02 листопада 2011 року ратифіковано Конвенцію 1981 року про безпеку й гігієну праці та виробниче середовище N 155, але її нормами також не передбачені питання відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи і дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Нові докази не досліджувались апеляційним судом.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційний суд на підставі ст.308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: