У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

про повернення заяви про видачу судового наказу

номер провадження 2-н/333/394/17

номер справи 333/6581/17

24 листопада 2017 року місто Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя Стоматов Е.Г., перевіривши відповідність матеріалів заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказана заява була залишена без руху на підставі ухвали судді від 09.11.2017 року, як така, що подана з порушення вимог ст.. 98 ЦПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Як визначено ст.. 181 СК України та Пленумом ВСУ № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з ч. 5 ст. 183 СК України той з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Звертаючись до суду з заявою про стягнення аліментів на утримання дитини, ОСОБА_1 в обґрунтування вимог заяви не було долучено будь-яких доказів, що підтверджують факт сумісного проживання з дитиною та перебування останньої на її утриманні.

Також, у заяві про видачу судового наказу, якою заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, заявницею порушується питання про визначення розміру аліментів, який повинен бути не меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви про видачу судового наказу та до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 01 січня 2017 року.

Зазначені вимоги за своїм змістом не відповідають п. 4 ч. 1 ст. 96 ЦПК України та ч. 5 ст. 183 СК України, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину, що присуджуються у частці від доходу, не потребує додаткового визначення судом, оскільки такий розмір установлений Законом, що регулює сімейні правовідносини, саме ч. 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, незалежно від способу та порядку стягнення.

Крім того, відповідно до ст.. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, а ле не більш як за три роки.

Враховуючи встановлену невідповідність, на підставі ч. 6 ст. 98 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без руху, відповідно до положень ст.. 121 ЦПК України, та надає заявнику строк для усунення недоліків, а саме: надання документів, що підтверджують право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу з вимогами про стягнення на її користь аліментів на дитину, та викладення вимог заяви у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 96 ЦПК України та ст.. 191 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з моменту отримання позивачем ухвали.

Для усунення зазначених в ухвалі недоліків судом заявнику був встановлений строк, який не може перевищувати пяти днів з моменту отримання копії ухвали суду.

Відповідно до поштового повідомлення № 69 6, копію вищезазначеної ухвали суду було отримано особисто заявником по справі 17.11.2017 року.

Станом на 24.11.2017 року, до Комунарського районного суду м. Запоріжжя від заявника ОСОБА_1 не надходило, а ні заяви про продовження строку на усунення недоліків, а ні документів про усунення недоліків, викладених по тексту ухвали суду від 09.11.2017 року.

У звязку з тим, що заявником не використані зазначені процесуальні дії та з урахуванням достатнього часу на усунення недоліків заяви, суд вбачає законні підстави для повернення заяви заявнику.

Згідно ч. 2 ст. 121 ЦПК України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони чи обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Із зазначеного слідує, що повернення заяви у відповідності до ст. 121 ЦПК України не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки не позбавляє права позивача (заявника) на повторне звернення до суду із позовом (заявою).

На підставі вищевикладеного та керуючись ч.2 ст. 121 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини вважати неподаною та повернути позивачеві.

Розяснити заявникові, що відповідно до ч.5 ст. 121 ЦПК України повернення позовної заяви (заяви) не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Е.Г.Стоматов