Справа № 347/1367/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2017 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі :

головуючої судді: Крилюк М.І.,

секретаря : Терлюжак Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Вербовецької сільської ради, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання рішення не дійсним та визнання права власності ,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, Вербовецької сільської ради, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання рішення не дійсним та визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що в квітні 2015року їй стало відомо про те, що відповідачка у 1998році приватизувала весь будинок, чим порушила її права на частку в майні колгоспного двору. Згідно із записами у погосподарських книгах житловий будинок по вул.Тикинюка,17 у с.Вербовець, Косівського району станом на 01 січня 1991року відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір. На момент набуття чинності ЗУ «Про власність» головою колгоспного двору був її батько ОСОБА_4, який працював у колгоспі імені Леніна на посаді колгоспника. Членами колгоспного двору були її мати ОСОБА_5, яка працювала в колгоспі імені Леніна та неповнолітні діти ОСОБА_1 та ОСОБА_6. ЇЇ батько помер в 1987році, а сестра у 2008році виїхала на постійне місце проживання за межі України. Вона з мамою та своєю неповнолітньою дитиною залишилися проживати у будинку, щодо якого є спір про право власності. На даний час вона разо з донькою проживають у спірному будинку, приймає участь своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. А тому просить, скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок та державний акт про право приватної власності на землю виданий на ім»я ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на ? частки в майні колгоспного двору житлового будинку та господарських споруд по вул.Тикинюка,17 в с.Вербовець, Косівського району.

Позивачка подала до суду заяву в якій просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка у поданій до суду заяві просить справу розглянути у її відсутності.

Представник Вербовецької сільської ради подав до суду заяву в якій просить справу розглянути без участі представників сільської ради, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

ОСОБА_3 у поданій до суду заяві позовні вимоги вважає безпідставними , а тому просить в позові відмовити та справу розглянути у його відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як становлено в судовому засіданні ОСОБА_1 являється власником житлового будинку, що розташований в с.Вербовець, вул.Тикинюка,17, Косівського району, що стверджується свідоцтвом про право власності, виданим на підставі рішення Вербовецької сільської ради від 16.03.1998р., яке зареєстроване 20.08.2001р. Коломийським МБТІ за реєстровим номером 300.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення Вербовецької сільської ради від 22.06.1994р. позивачка ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки площею 0.361га в с.Вербовець, Косівського району.

Відповідно до ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи закладені ОСОБА_1 позовні вимоги вже були предметом розгляду в суді з приводу чого приймались рішення.

Так, рішенням Апеляційного суду, Івано-Франківської області від 10.06.2016р. в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Вербовецької сільської ради про скасування свідоцтва про право власності, державного акту на право приватної власності на землю, визнання права власності на ? частку в майні колгоспного двору було відмовлено. Судом були досліджені всі докази та прийнято рішення, яке на даний час є чинним, оскільки ніким не скасовувалось.

А згідно ч.3ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім цього, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із ч. ч. 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

На підставі ч. 1ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої ЗУ від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року, прийнятій за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень в порядку глави 3 розділу V ЦПК України у справі № 6-2469цс16.

Вказаний висновок щодо застосування норм права відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Проте, позивачкою не доведено чому починаючи з 2008року вона не зверталася до суду про захист свого порушенного права, а також не наводяться поважні причини пропуску строку звернення до суду, які б були підставою для поновлення їй пропущеного строку, що передбачено ч.5 ст.267 ЦК України, згідно якої якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Також суд бере до уваги і ту обставину, що 28 жовтня 2015 року державним виконавцем відділу ДВС Косівського РУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа № 347/686/15-ц проведено опис та накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Тикинюка, 17 в селі Вербовець Косівського району, загальною площею 139,6 кв.м., житловою площею 84,0 кв.м. та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га за цією ж адресою.

Тобто, в зв"язку із вирішенням питання боргових зобов"язань на вказане майно накладено арешт, а тому, вирішувати на даний час питання власності щодо даного майна суд не вправі.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, ст.41 Конституції України, ст.ст. 317, 321, 380 ЦК України та керуючись ст.ст. 214215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Вербовецької сільської ради, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання рішення не дійсним та визнання права власності відмовити.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М.І. Крилюк