Справа № 750/4409/17 Провадження № 22-ц/795/2164/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Рахманкулова І. П. Доповідач - Боброва І. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБобрової І.О.,
суддів:Вінгаль В.М., Мамонової О.Є.,
при секретарі:Шкарупі Ю.В.,
за участю:позивача ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про зобов'язання передати у власність автомобіль,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації просить рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 жовтня 2017 року скасувати, повернувши департаменту спірний автомобіль.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 жовтня 2017 року позов задоволено. Зобов'язано Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації передати ОСОБА_5 безоплатно у власність автомобіль марки ЗАЗ-968М, № кузова НОМЕР_1, 1992 року випуску, відповідно до п.16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 № 999.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду суперечить нормам матеріального права. Так, апелянт зазначає, що він не має правових підстав для передачі або переоформлення автомобіля на ОСОБА_5, оскільки остання на час смерті батька ОСОБА_8 не була зареєстрована за місцем реєстрації інваліда. Суд фактично ототожнив поняття «реєстрація місця проживання або перебування особи» та «спільне проживання», які не можуть бути тотожними.

Окрім того, п.4 ч.1 ст.207 ЦПК України регламентовано, що суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо спір між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав розглядається в іншому суді. Так, вже мається рішення суду про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання права власності на автомобіль, а отже на думку апелянта, позивач повторно звертається до суду з одного і того ж предмету, лише змінює позовні вимоги.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити.

Позивач та її представник послалися на безпідставність апеляційної скарги, просили в її задоволенні відмовити, надавши усні та письмові заперечення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлений факт постійного проживання ОСОБА_5 зі спадкодавцем - ОСОБА_8, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини, а також те, що п.16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою КМУ від 19.07.2006 № 999 передбачено право члена сім'ї покійного інваліда (за його бажанням) отримати безоплатно у власність автомобіль після закінчення 10-річного строку експлуатації, а тому суд вважає незаконною відмову відповідача у реалізації цього права позивача через відсутність її реєстрації за однією адресою з покійним батьком, якому належав вказаний автомобіль.

З даним висновком суду погоджується апеляційний суд.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, який є батьком позивача ОСОБА_5

За життя, а саме 19.10.1992 ОСОБА_8, як інвалід, захворювання якого отримано при виконанні службових обов'язків у зв'язку з аварією на ЧАЕС, був безоплатно забезпечений через органи соціального захисту населення автомобілем марки ЗАЗ-968М без права продажу і передачі іншим особам на термін експлуатації 7 років, тобто до 19 жовтня 1999 року, що підтверджується копією накладної.

На той час діяв Порядок забезпечення інвалідів автомобілями з ручним керуванням і мотоколясками, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.02.1992 № 62, відповідно до п. 22 якого, після закінчення строку експлуатації надані безоплатно автомобілі «Запорожець» підлягали реалізації в порядку, затвердженому Мінсоцзабезом України і Українським орендним об'єднанням «Автосервіс» за погодженням з Фондом України соціального захисту інвалідів.

Під час експлуатації зазначеного автомобіля вказаний Порядок втратив чинність на підставі нового Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, що був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 № 999, яким було змінено термін експлуатації автомобілів до 10 років, а також було передбачено, що після закінчення зазначеного терміну експлуатації інвалід може користуватися цим автомобілем до одержання нового.

11 вересня 2008 року ОСОБА_8 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення із заявою щодо заміни автомобіля.

На час його звернення із вказаною вище заявою діяв Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 № 999, п. 14 якого передбачалася можливість користування автомобілем до отримання нового або можливість повернути раніше виданий автомобіль, що придатний до подальшої експлуатації, органам соціального захисту населення. Не придатні для подальшої експлуатації автомобілі з дозволу органів соціального захисту населення здаються інвалідами до підприємства, що здійснює заготівлю та переробку металобрухту. Автомобіль, який визнано придатним для подальшої експлуатації, за умови письмової згоди може бути переданий безоплатно або на пільгових умовах тому інваліду, дитині-інваліду, що перебуває на обліку, з урахуванням оціночної вартості автомобіля на день його передачі, що визначається відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та відповідних нормативно-правових актів з оцінки майна. У такому разі інвалід, дитина-інвалід не знімається з обліку і може користуватися автомобілем до отримання нового.

ОСОБА_8 з питань повернення автомобіля або його здачі на металобрухт до органів соціального захисту населення не звертався і користувався ним до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті автомобіль залишився у члена сім'ї ОСОБА_8 - доньки ОСОБА_5, що є позивачем у справі.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру МВС та системи «МРЕВ-2000» автомобіль «ЗДК 968М», 1992 року випуску, номер кузова 178911 зареєстрований на ім'я ОСОБА_8 Обмеження щодо даного автомобіля згідно з даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 28.09.2017 відсутні.

Відповідно до п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 № 999 (чинному на момент смерті батька позивача), інваліду, законному представнику недієздатного інваліда чи дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, за їх бажанням може бути безоплатно переданий у власність після закінчення 10-річного строку експлуатації. Після смерті інваліда, дитини-інваліда такий автомобіль може бути безоплатно переданий у власність члену його (її) сім'ї (за бажанням такого члена сім'ї), який на час смерті інваліда були зареєстровані за місцем реєстрації інваліда, дитини-інваліда.

З довідки ОЖБК м.Чернігова № 9000 від 02 лютого 2015 року вбачається, що згідно з актом ОЖБК м. Чернігова від 02 лютого 2015 року ОСОБА_8, 1926 року народження, за життя мешкав та вів спільне господарство з дружиною - ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та донькою - ОСОБА_5, що мешкала без реєстрації з 2000 року за адресою: АДРЕСА_1 і здійснювала догляд за своїми батьками.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2016 року позов ОСОБА_5 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про встановлення факту постійного проживання задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_5 зі спадкодавцем - ОСОБА_8, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини. Суд при ухваленні даного рішення прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та визнав за можливе встановити факт постійного проживання ОСОБА_5 зі спадкодавцем - ОСОБА_8, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини для подальшого вирішення питання про передачу транспортного засобу спадкоємцю померлого. Дане рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Визначено поняття реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з вимогами ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, а не іншими нормативними актами.

Рішенням Конституційного Суду України у справі №15-рп/2001 від 14 листопада 2001 року, скасовано інститут прописки та визначено вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Враховуючи викладені обставини та факти, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Посилання апелянта на відсутність правових підстав для передачі спірного автомобіля позивачеві є безґрунтовними і спростовуються обставинами та нормами матеріального права, викладеними вище.

Доводи апеляційної скарги стосовно повторного звернення ОСОБА_5 до суду з одного й того ж питання та залишення через це позову без розгляду колегія суддів до уваги не приймає.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 травня 2017 року позовні вимоги Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_5 про зобов'язання вчинити певні дії - задоволено. Зобов'язано ОСОБА_5 повернути Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації легковий автомобіль марки ЗАЗ-968М, № кузова НОМЕР_1, 1992 року випуску. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю - відмовлено. Дане рішення суду на час розгляду цієї справи не набрало законної сили, так як провадження у справі Апеляційним судом Чернігівської області зупинено.

Як слідує зі змісту даного рішення, свій позов ОСОБА_5 обґрунтовувала ст.344 ЦК України (набувальна давність). З огляду на це, позовні вимоги заявлені у справі, що переглядається, базуються на інших підставах, тому підстави для застосування ст.207 ч.1 п.4 ЦПК України - відсутні.

Сукупність досліджених матеріалів справи та наявні в ній докази приводять апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм дана вірна юридична оцінка на підставі повно і всебічно досліджених обставин справи.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: