Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення; за зустрічним позовомОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійним та скасування реєстрації прав власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси

від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області

від 6 вересня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 29 червня 2015 рокувін є власником квартири

АДРЕСА_1. Відповідачі є колишньою дружиною та сином попереднього власника квартири. Вказував, що відповідачі проживають у належній йому квартирі без його згоди та володіють нею незаконно, чим порушують його права як власника.

Ураховуючи наведене, позивач просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов, у якому просила визнати недійсним з підстав фіктивності договір дарування спірної квартири, укладений 29 червня 2015 рокуміж її колишнім чоловіком

ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та визнати недійсною реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності

ОСОБА_4 на цю квартиру.

В обґрунтування позову зазначала, що у 1987 рокууклала шлюб з ОСОБА_7 З моменту укладення шлюбу вони проживали в квартирі АДРЕСА_1, яку для них придбав батько ОСОБА_7 в будівельному кооперативі. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 залишилася проживати в квартирі з сином. ОСОБА_7 не міг їх виселити як колишніх членів сім'ї власника, у зв'язку із чим уклав фіктивний договір дарування з ОСОБА_4, який має намір виселити її з сином з даної квартири, як новий власник.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 6 вересня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити пред'явлений нею позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Установлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2015 року, відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позову до ОСОБА_9, ОСОБА_7, виконкому Одеської міської ради, ЖБК «Ленінський-33», третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Бичіхіна О. Ю., про визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання за ОСОБА_5 права спільної сумісної власності на спірну квартиру, визнання недійсними довідок ЖБК «Ленінський-33» від 17 грудня 2003 року та про сплату грошових внесків на ім'я ОСОБА_9, визнання недійсним свідоцтва про право власності від 15 березня 2004 року, видане на ім'я

ОСОБА_9, визнання недійсним договору дарування від 17 грудня 2012 року вказаної квартири, визнання недійсним реєстрації права власності та скасування даної реєстрації, стягнення моральної шкоди.

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 29 червня 2015 року ОСОБА_7 передав ОСОБА_4 у безоплатну власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 70,8 кв. м, що належить дарувальнику на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17 грудня 2012 року.

ОСОБА_4 зареєстрував право власності на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1, як члени сім`ї попереднього власника ОСОБА_7

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилався на порушення відповідачами його прав і законних інтересів як нового власника квартири.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_5 посилалась на фіктивність договору дарування спірної квартири, укладеного 29 червня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4

За положенням ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є або були; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно зі ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Встановивши, що власником спірної квартири є позивач ОСОБА_4, суди попередніх інстанції правильно виходили з того, що право колишніх членів сім'ї попереднього власника на користування спірною квартирою втрачено з часу припинення його права власності на спірну квартиру, що є

підставою для виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6 за позовом нового власника, до членів сім'ї якого вони не відносяться.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування спірної квартири від 29 червня 2015 року, суди дійшли обґрунтованих висновків про їх безпідставність, оскільки остання не є стороною оспорюваного нею договору дарування спірної квартири, право власності на спірну квартиру зареєстровано за новим власником ОСОБА_4 у встановленому законом порядку, що вказує на прийняття ним дарунка у вигляді спірної квартири і відповідає положенням ч. 3 ст. 722 ЦК України.

Посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1124цс15 не заслуговує на увагу, оскільки містить різні фактичні обставини справи у порівнянні зі справою, яка переглядається.

Так, у наведеній постанові Верховний Суд України зауважив, що підлягає зясуванню питання про те, чи дійсно відчужувач мала на меті безоплатну передачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання.

Разом із тим, у справі, яка переглядається, установлено, що

ОСОБА_4, як новий власник квартири, звернувся з позовом до відповідачів про їх виселення з належної йому квартирі. Право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру в установленому законом порядку незаконним не визнано та не скасовано.

Доказів фіктивності оспорюваного договору дарування

ОСОБА_5 суду не надано і таких, в ході розгляду справи, судом не здобуто.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 6 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
І.М. Фаловська