Справа № 464/2384/16 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/1718/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Левика Я.А.,

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 грудня 2016 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника інспекції Держенергонагляду у Львівській області інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні відокремленого підрозділу «Державна інспекція енергетичного нагляду України «ДП «НЕК «Укренерго».

Стягнуто з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 80 911,26 гривень. В решті позову відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь держави 809,00 гривень судового збору.

Вирішено, що рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Дане рішення оскаржив представник Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - ОСОБА_5

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про те, що реорганізація ВП «Держенергонагляду у Західному регіоні» не супроводжувалася скороченням численності (штату) працівників, а тому відповідачем всупереч ч.4 ст. 36, ч.1 ст. 40 КЗпП України прийнято рішення про звільнення позивача. Вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції не встановив, що відбулася реорганізація юридичної особи шляхом закриття її відокремлених підрозділів (філій). Дана реорганізація відбувалася з метою оптимізації роботи підприємства, зокрема Держенергонагляду. У зв'язку з проведенням реорганізації ДП «НЕК Укренерго» відокремлений підрозділ «Держенергонагляд у Західному регіоні» підлягав закриттю, а відтак всі працівники Відокремленого підрозділу «Держенергонагляд у Західному регіоні» повинні були бути переведені у ВП «Головдерженергонагляд». В даному випадку в зв'язку з зміною істотних умов праці, а саме внаслідок реорганізації юридичної особи змінювались посади працівників ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні», в зв'язку з цим їх було попереджено про таку зміну істотних умов праці. Вважає, що роботодавець при вирішенні питання про звільнення позивача дотримався усіх вимог передбачених КЗпП України. Окрім того зазначає, що висновки суду щодо моральних страждань позивача є помилковими та не мають під собою доказів та є такими, що не відповідають дійсності.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 грудня 2016 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ДП "Національна енергетична компанія "Укренерго", зокрема, з 27 травня 2014 року працював на посаді заступника начальника інспекції - начальником відділу енергетичного нагляду - старшим державним інспектором з енергетичного нагляду інспекції Державного енергетичного нагляду у Львівській області відокремленого підрозділу "Держенергонагляд у Західному регіоні" державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго".

Наказом № 3-к від 22 лютого 2016 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, унаслідок відмови від продовження роботи, у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Задовольняючи позов частково, тим самим визнаючи звільнення позивача незаконним, районний суд виходив з того, що останній не відмовився продовжувати роботу на змінених істотних умовах праці, які фактично не відбулись, оскільки мало місце ліквідація (скорочення) посади позивача, що не допускається при припиненні трудового договору на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Такі висновки суду є вірними, колегія суддів з ними погоджується з огляду на таке.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Пунктами 3 та 4 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів тощо (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Зміна істотних умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року справі № 6-2748цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України та вірно застосовано місцевим судом.

Безспірно встановивши, що позивач не продовжував працювати на своїй посаді (оскільки така була ліквідована (скорочена) після зміни істотних умов праці, районний суд прийшов до вірного висновку, що звільнення останнього на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України проведено роботодавцем незаконно.

Відповідно до вимог п.1ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачем в апеляційному порядку не оскаржується та в силу ст.303 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до вірного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з тим, що висновки суду про часткове задоволення позову є обґрунтованими, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді