Справа № 151/270/16-ц Провадження № 22-ц/772/2392/2017 Головуючий в суді першої інстанції Моцний В. С.
Категорія 44Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів: Кучевського П.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання: Агеєвої Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 04.08.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку та стягнення витрат на ремонт житлового будинку, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він на підставі договору дарування від 19.10.1982 року є одноосібним власником приватного житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1. За вказаною адресою зареєстроване місце його проживання. Крім нього, в даному будинку зареєстроване місце проживання ОСОБА_3, з якою позивач перебував в шлюбі до 1996 року. Через погіршення стосунків з ОСОБА_3, приблизно у 1992 році позивач виїхав із місця проживання і з того часу там не проживав, а відповідачка залишилася проживати в будинку.

На початку липня 2015 року, коли позивач приїхав в смт. Чечельник йому стало відомо, що в його будинку постійно проживає його колишня дружина ОСОБА_3, яка не виїхала з будинку, а постійно проживає в ньому з іншим чоловіком ОСОБА_4.

Зазначає, що ніяких договірних відносин з відповідачкою щодо умов найму належного йому житлового будинку, а також з вселенням в нього інших осіб не існувало. У зв'язку з цим позивач звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, 16.02.2016 року рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області його позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним будинком та усунуто перешкоди шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні позову відносно ОСОБА_3 відмовлено.

Стверджує, що після набрання рішенням законної сили він неодноразово намагався потрапити до свого будинку, але відповідачка постійно чинить йому у цьому перешкоди, не пускає у двір та будинок, залякує фізичною розправою, натравлює на нього своїх собак. З цього приводу позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів, що підтверджується складеними актами та іншими документами та показами свідків. Позивач намагався також врегулювати відносини з відповідачкою шляхом пропозиції укласти відповідний договір найму (оренди) частини житлового будинку, але відповідачка на пропозиції не реагує, у зв'язку з чим своєю поведінкою робить неможливим його проживання та користування належним йому домоволодінням.

Вказаний житловий будинок є єдиним його житлом і через поведінку відповідачки, позивач позбавлений можливості його використовувати для проживання.

Виходячи з наведеного, положень ст. ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 116, 150 ЖК УРСР, ОСОБА_2 просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком; усунути перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок шляхом виселення відповідачки без надання їй іншого житлового приміщення.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з відповідачем з 21.08.1980 року була в зареєстрованому шлюбі. Після одруження вони проживали в житловому будинку, який не був закінчений будівництвом, подарований відповідачу його батьком. Біля будинку був сарай та погріб, теж не закінчений будівництвом, що підтверджується договором дарування від 19.10.1982 року, де вказано готовність об'єкта 85 %. Сумісними зусиллями до 1991 року вони завершили добудову вказаних об'єктів, про що свідчить запис в реєстрово-кадастрові книзі за № 1634 відповідно до довідки Тульчинського інвентар бюро від 05.02.1991 року.

Вказувала також, що за час подружнього життя погіршилися подружні стосунки і в 1992 році відповідач покинув сім'ю і виїхав. 24.04.1996 року шлюб між ними було розірвано. Місце проживання відповідача, на протязі майже 20-ти років було не відоме і в 2012 році рішенням Чечельницького районного суду його визнано померлим. Дане рішення було скасоване 07.08.2015 року. 02.09.2015 року було здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок в АДРЕСА_1 незважаючи на її частку права власності на будинок. За період з 2000-2012 рр. були здійснені значні матеріальні витрати для утримання житлового будинку та приміщень біля нього в стані придатному для експлуатації, утримання від руйнації. Було збудовано нову гранітно-бетонну огорожу з металевими конструкціями. Укріплено за допомогою будівельних матеріалів (бетону, металу) веранду, замінено стелю, зроблено дерев'яну обшиту вагонкою стелю, замінено дерев'яні вікна на металопластикові, вхідні та внутрішні дерев'яні двері, побудовано спільну покрівлю з будинком, повністю замінені несущі конструкції покрівлі в зв'язку з тим, що вони прийшли у непридатність, замінено покрівлю з металевої на шифер. В приміщенні будинку зроблено перебудову, несущі стіни були укріплені, а сама стіна замінена з цегли. По всьому будинку були проведені внутрішні роботи (штукатурка та шпакльовка стін, вимощення плитки, будівництво та оздоблення двох груб, було встановлено парове опалення (котел, труби, батереї), електрокотел, трьохфазне підключення електроенергії, придбання плінтусів та обоїв, укріплення фундаменту з підпорками бетонними з південної сторони, виготовлення відмостки. Сарай в зв'язку з повним пошкодженням було відбудовано заново. Викопано криницю, переобладнано погріб (обладнано вхід, збільшено об'єм, обладнання полиць) на все це було витрачено кошти відповідно до висновку експертизи 396850,50 грн.

Відповідно до договору дарування позивач набув права власності на житловий будинок з господарськими будівлями готовністю 85% і до повної готовності був добудований в шлюбі під час спільного проживання і тому вона має право на 7,5%.

Виходячи з наведеного, положень ст. 328 ЦК України, з урахуванням заяви про уточнення та доповнення позовних вимог, ОСОБА_3 просила суд :

1)визнати за нею право власності на 7,5 % відсотка будинку з прибудовами, загальною площею 75,7 м. кв. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : вул. Орлова, 3, смт. Чечельник, Чечельницького району, Вінницької області, розміром 5,68 м. кв., вартістю 29346 грн. 97 коп.;

2)стягнути з відповідача 367503 грн. 55 коп. вартість будівельних та ремонтно-будівельних робіт у приміщеннях житлового будинку літ. «А» з прибудовою, господарських будівлях та спорудах домоволодіння АДРЕСА_1

Ухвалою Чечельницького районного суду Вінницької області від 21.04.2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням справа № 151/270/16-ц та позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку та розподіл будинку справа № 151/280/16-ц об'єднано в одне провадження та присвоєно об'єднаній справі № 151/270/16-ц.

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 04.08.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та визнання особи такою, що вратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку та стягнення витрат на ремонт будинку задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/40 частини житлового будинку - "А", загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., тамбур - "а", вхідний майданчик-"а1", сарай - "Б", погріб - "б/п", туалет - "Т", огорожа - "1-2", розташованого по вулиці АДРЕСА_1

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на ремонт будинку АДРЕСА_1 - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи в частині відмови в задоволенні позову в частині стягнення витрат на ремонт будинку, просить змінити рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає, що вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

У справі встановлено, що 21.08.1980 року між сторонами був зареєстрований шлюб в Тартацькій сільській раді Чечельницького району Вінницької області.

19.10.1982 року відповідно до договору дарування зареєстрованого в реєстрі за № 859 посвідченого державним нотаріусом Чечельницької державної нотаріальної контори Гарник М.С. батько ОСОБА_7 подарував відповідачу ОСОБА_2 жилий будинок, сарай, погріб незакінчені будівництвом, готовністю 85%, що знаходився в АДРЕСА_1, на земельній ділянці розміром 0,07 га.

05.02.1991 року вищевказаний договір зареєстрований в реєстраційно-кадастрову книгу Тульчинського БТІ за № 1634.

За час сумісного проживання в шлюбі ними було завершено добудову житлового будинку, тобто добудовано 15 % до повного завершення, що підтверджено сторонами.

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.09.2015 року реєстраційною службою Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області №11007843 зареєстровано за ОСОБА_2 право приватної власності (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 50) на житловий будинок загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., тамбур - "а", вхідний майданчик-"а1", сарай - "Б", погріб - "б/п", туалет - "Т", огорожа-"1-2", розташованого по АДРЕСА_1

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач зареєстрований в спірному будинку, але фактично не проживав в ньому на протязі майже 20-ти років і на даний час не проживає. Ним не надано суду доказів про систематичне порушення відповідачкою правил співпроживання (сторони не проживають разом в будинку) і не надано доказів застосування до ОСОБА_3 заходів громадського впливу. Одні лише факти звернення ОСОБА_2 до Чечельницького ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області зі скаргами про не допуск його в будинок без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення відповідачки.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що завершення будівництва житлового будинку з погосподарськими будівлями, який був подарований відповідачу готовністю 85 % здійснено сторонами по справі під час шлюбу і є їх спільною сумісною власністю, а саме 15 % будинку, тобто ОСОБА_3 є власницею 7,5 %, що складає 3/40 частки будинку. Суд також виходив з того, що заява ОСОБА_2 про застосування наслідків закінчення строків позовної давності не може бути задоволена, оскільки ним здійснено реєстрацію спірного будинку, як його приватної власності 02.09.2015 року і з цього строку було порушено право ОСОБА_3 на захист права власності, яким вона скористалася в межах строків позовної давності.

Також суд виходив з того, що в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на ремонт будинку слід відмовити, оскільки позивачкою не надано суду доказів щодо наявності дозволів органів місцевої влади, а також власника ОСОБА_2 на здійснення таких робіт, що підтверджено нею в судовому засіданні, відтак оскільки позивачкою було здійснено фактично капітальний ремонт будинку без згоди на те власника, чим порушено його право власності, відшкодуванню такі витрати не підлягають.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення дотримано норми матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують правильні висновки суду.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 судова колегія вважає законним і обґрунтованим, адже позивачем відповідно до ст. ст. 10 ч. 3, 60 ч. 1 ЦПК України не надано суду доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для задоволення його позовних вимог.

Правомірним судова колегія вважає також висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку, адже завершення будівництва житлового будинку з погосподарськими будівлями, який був подарований ОСОБА_2 готовністю 85 %, здійснено сторонами по справі під час шлюбу і є їх спільною сумісною власністю, а саме 15 % будинку, тобто ОСОБА_3 є власницею 7,5 %, що складає 3/40 частки будинку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності, що судом першої інстанції залишено поза увагою, судова колегія вважає безпідставними, адже ці доводи не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права при вирішенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з огляду на наступне.

Вирішуючи питання строків позовної давності у даній справі, судова колегія виходить з встановлених обставин, зокрема, що 19.10.1982 року відповідно до договору дарування ОСОБА_7 подарував відповідачу ОСОБА_2 жилий будинок, сарай, погріб незакінчені будівництвом, готовністю 85%, що знаходився в АДРЕСА_1, на земельній ділянці розміром 0,07 га. В період шлюбу сторони завершили будівництвом спірний житловий будинок, пізніше ОСОБА_2 через погіршення стосунків з ОСОБА_3 приблизно у 1992 році виїхав із спірного житлового будинку і з того часу там не проживав, а відповідачка залишилася проживати в будинку, користувалася і володіє ним по теперішній час. Проте, як вказує ОСОБА_3 у липні 2015 року коли повернувся ОСОБА_2 в смт. Чечельник у сторін виник спір щодо користування та володіння спірним житловим будинком, про що свідчить також звернення ОСОБА_2 у суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Таким чином, обставини по справі вказують на те, що ОСОБА_3 з дня вселення в спірний будинок, його добудови, проживала та проживає в будинку. Тобто, фактично правомірно користується та володіє ним, вважаючи себе співвласником будинку, що частково підтвердилось при розгляді даної справи. ЇЇ права на будинок не оспорювались ніким, в тому числі ОСОБА_2 до його повернення у смт. Чечельник.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-258цс15, яка має враховуватися судами відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, на переконання судової колегії, саме з часу повернення ОСОБА_7 між сторонами виник спір щодо прав сторін на будинок, а тому саме з цього часу було порушене та невизнане право ОСОБА_3 за захистом якого вона звернулась до суду в межах строків позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 суттєвими не являються і не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду.

Наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_3 про те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_2 був відсутній більше двадцяти років за місцем проживання позивачки і не підтримував з нею відносини, а тому вона здійснювала проведення ремонтних робіт без його згоди, на переконання судової колегії, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення вартості витрат на ремонт спірного житлового будинку та господарських будівель, адже правових підставі для їх задоволення немає, і, окрім того, вказані вимоги позову є недоведеними.

Крім того, надаючи правову оцінку цій частині відмовлених судом першої інстанції вимог, колегія суддів враховує і пояснення ОСОБА_3, наданих апеляційному суду, щодо вивезення нею зі спірного будинку частини здійснених нею покращень, в тому числі забору.

Отже, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують правильні висновки суду, з якими погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, судова колегія прийшла до висновку, що зазначені в апеляційних скаргах доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 04.08.2017 року у даній справі - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис П. В. Кучевський

Підпис О. С. Панасюк

Згідно з оригіналом

Головуючий А. Ю. Зайцев