Ухвала

іменем україни

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 2 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001 у сумі 943 824 грн 03 коп., з яких: 835 045 грн 31 коп. - заборгованість за кредитом, 108 778 грн 72 коп. - заборгованість за відсотками, звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно з іпотечним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001-Z-1, а саме: на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,2 кв. м, житловою площею 26,0 кв. м, що належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_5 При цьому в рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ «Дельта Банк» просило визнати за ним права власності на цю квартиру.

Позивач посилався на те, що 28 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 1701/0508/76-001, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 48 тис. доларів США зі сплатою 11,90 % річних та строком повернення до 27 травня 2038 року.

На забезпечення виконання позичальником умов цього договору 28 травня 2008 року було укладено іпотечний договір № 1701/0508/76-001-Z-1, згідно з яким іпотекодавець ОСОБА_5 передала в іпотеку ВАТ «Сведбанк» належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,2 кв. м, житловою площею 26,0 кв. м

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», що є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі за кредитним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001 та іпотечним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001-Z-1.

Позивач зазначав, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, у рахунок погашення якої просив звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за ним право власності на неї.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 2 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк». Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001-Z-1, укладеним між ОСОБА_5 та ВАТ «Сведбанк», а саме: на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,2 кв. м, житловою площею 26,0 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_5, у рахунок погашення її заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001 у розмірі 943 824 грн 03 коп., з яких: 835 045 грн 31 коп. - тіло кредиту; 108 778 грн 72 коп. - відсотки, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» прававласності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_5 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Указані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судом було встановлено, що 28 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 1701/0508/76-001, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 48 тис. доларів США зі сплатою 11,90 % річних та строком повернення до 27 травня 2038 року.

На забезпечення виконання позичальником умов цього договору 28 травня 2008 року було укладено іпотечний договір № 1701/0508/76-001-Z-1, згідно з яким іпотекодавець ОСОБА_5 передала в іпотеку ВАТ «Сведбанк» належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,2 кв. м, житловою площею 26,0 кв. м

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», що є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за кредитним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001 та іпотечним договором від 28 травня 2008 року № 1701/0508/76-001-Z-1.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань, утворилася заборгованість за вищезазначеним кредитним договором, що підтверджується розрахунком заборгованості, розмір якої станом на 28 липня 2015 року становить 943 824 грн 03 коп.

Разом із цим згідно з наявною у матеріалах справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна у Державному реєстрі іпотек вбачається, що зареєстровано обтяження двокімнатної квартири АДРЕСА_1 іпотекою, іпотекодержателем зазначено ПАТ «Дельта Банк», а як підставу обтяження зареєстровано договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 25 лютого 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк».

14 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 50, за яким запропоновано звернути стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5, у рахунок погашення її заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 604 439 грн 10 коп.

7 травня 2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_7 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису № 50, виданого 14 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про звернення стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5, у рахунок погашення її заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 604 439 грн 10 коп.

9 березня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_7 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві з посиланням на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 7 червня 2014 року, яким передбачено, що в період дії цього Закону не може відбуватися звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, встановивши, що виконавчий напис нотаріуса є невиконаним, суд вирішив у судовому порядку задовольнити вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

Однак з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 рокуу справі № 6-1851цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд залишив поза увагою вищезазначену правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, та у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Без з'ясування цього питання висновок апеляційного суду про задоволення позову є передчасним.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 2 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко Головуючий Судді:
О.В. Ступак