Справа № 145/1463/16-ц Провадження № 22-ц/772/2867/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Матківської М.В., Медяного В.М.

за участю секретаря: Кирилюк Л.М.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, ОСОБА_6,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частки, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частки, мотивуючи його тим, що 02 грудня 2004 року сторони уклали шлюб, однак рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

За час шлюбу з відповідачем було створено новостворене майно, а саме приміщення перукарні, загальною площею 46,5 кв.м, за адресою: Вінницька обл., Тиврівський р-н., АДРЕСА_1.

Вищезазначене нерухоме майно набуте в період шлюбу, а саме у грудні 2012 року та проведено державну реєстрацію права власності 01 серпня 2013 року за відповідачем ОСОБА_7

Згоди щодо поділу вищезазначеного нерухомого майна між ними не досягнуто.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач ОСОБА_2 просив визнати приміщення перукарні, загальною площею 46,5 кв.м, за адресою: Вінницька область, Тиврівський район, м. Гнівань, вул. Леніна, 66/39, спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частку приміщення перукарні, а позов в частині виділу в натурі частки позивача залишити без розгляду.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2017 року позов задоволено.

Визнано приміщення перукарні, загальною площею 46,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку приміщення перукарні, загальною площею 46,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Позовну вимогу ОСОБА_2 про виділ в натурі 1/2 частки приміщення перукарні залишено без розгляду. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що перукарня є новоствореним нерухомим майном, право власності на яке виникло під час шлюбу сторін, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а тому частки їх, як співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 грудня 2004 року між сторонами було укладено шлюб.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано (а.с.4).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що в період шлюбу із належної відповідачу квартири, розташованої в м. Гнівань, Тиврівського району, Вінницька обл.., вул. Леніна, 66/39, було створено новостворене майно - перукарню, що підтверджується свідоцтвом №1152 на приміщення перукарні від 28.12.2012 року, а тому є спільною сумісною власністю і позивач має право власності на ? частки, з якими погодився суд першої інстанції.

У п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

За таких обставин для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з договору міни від 28.08.2002 року посвідченого приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_8 за реєстровим №2645, ОСОБА_4 (до шлюбу прізвище Ліщишина) на праві приватної власності належить квартира по вул. Леніна, 66/39, у м. Гнівані, Тиврівського р-ну, Вінницької області (а.с.74-75).

Таким чином, право власності на спірну квартиру відповідач набула в 2002 році, до укладення з позивачем шлюбу в 2004 році.

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, реконструкція спірної квартири в перукарню категорії складності ІІІ, що зареєстровано інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 04.12.2012 року, дата початку будівництва - 05.02.2012 року, дата закінчення будівництва - 25.11.2012 року, строк введення об'єкта в експлуатацію - грудень 2012 року (а.с.66-69).

Згідно рішення Гніванської міської ради Тиврівського районного Вінницької області №261 від 27 грудня 2012 року вирішено: оформити право приватної власності гр. ОСОБА_7 на приміщення перукарні, в цілому, що знаходиться в м. Гнівані, Тиврівського р-ну, Вінницької області, по вул. Леніна, 66/39, загальною площею 46,5 кв.м., в тому числі основною (корисною) площею 38,2 кв.м., до складу яких входять: приймальня 39-1 площею 4,9 кв.м.; чоловічий зал 39-2 площею 6,3 кв.м.; приміщення персоналу 39-3 площею 3,1 кв.м.; жіночий зал 39-4 площею 23,9 кв.м.; санвузол 39-5 площею 3,5 кв.м.; опалювальний пункт 39-6 площею 4,8 кв.м.

Взамін договору міни, посвідченого ОСОБА_8, приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області, від 28.08.2002 року за реєстровим №2645, видано свідоцтво про право приватної власності гр. ОСОБА_7 на приміщення перукарні, в цілому, що м. Гнівані, Тиврівського р-ну, Вінницької області, по вул. Леніна, 66/39, загальною площею 46,5 кв.м., в тому числі основною (корисною) площею 38,2 кв.м., до складу яких входять: приймальня 39-1 площею 4,9 кв.м.; чоловічий зал 39-2 площею 6,3 кв.м.; приміщення персоналу 39-3 площею 3,1 кв.м.; жіночий зал 39-4 площею 23,9 кв.м.; санвузол 39-5 площею 3,5 кв.м.; опалювальний пункт 39-6 площею 4,8 кв.м. (а.с.78).

Відповідно до свідоцтва про право власності №1152 від 28 грудня 2012 року на приміщення перукарні, що розташоване по вул. Леніна, 66/39, у м. Гнівані, Тиврівського р-ну, Вінницької області належить ОСОБА_7 на праві приватної власності (а.с.79).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що спірне нерухоме майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, так як воно належить відповідачу на праві приватної власності, оскільки вона набула у власність квартиру до укладення шлюбу з позивачем, а тому не підлягає поділу.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відбулась саме реконструкція приміщень квартири загальною площею 47,4 кв.м., яка належала на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_4, згідно декларації про початок виконання будівельних робіт, на приміщення перукарі загальною площею 46,5 кв.м. Також, згідно акту поточних змін від 06.08.2012 року, при виході техніка ОСОБА_9 на спірну квартиру виявлено, що квартиру переобладнано в перукарню.

У п.3 ДБН В.3.2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, визначено поняття реконструкція житлового будинку - перебудова житлового будинку з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі тощо у зв'язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників.

Отже, колегія суддів, приходить до висновку, що дана квартира в розумінні ст.331 ЦК України не може вважатись новоствореною, так як право власності на нову річ виникає в той момент, коли в результаті виготовлення чи створення зявляється обєкт, який може кваліфікуватися як нова річ. У спірній квартирі була проведена реконструкція кімнат приміщень, право власності на цей обект було зареестровано за ОСОБА_2 ОСОБА_10 ще до укладення шлюбу (2002р.) під час спільного проживання подружжя зберігалося за нею (2004- 2013 р) і під час проведення реконструкції також (2012). Цим і спростовуються доводи апеляційної скарги щодо новоствореного майна.

Як вбачається з виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ОСОБА_7 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 28.08.2008 року (а.с.106).

ОСОБА_7 є платником єдиного податку, ставка 12%, надання послуг перукарня та салонами краси (а.с.107).

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Таким чином, відповідач ОСОБА_4 використала свою особисту квартиру, яка їй належала на праві приватної власності і була придбана ще до укладення шлюбу з позивачем, для зайняття підприємницькою діяльністю, а тому колегія суддів приходить до висновку, що приміщення перукарні не є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, позивач не надав доказів на підтвердження того, чи здійснювалась реконструкція приміщення з квартири у перукарню за спільні кошти подружжя, оскільки як встановлено відповідач є фізичною особою підприємцем та отримує прибуток.

Разом з тим, судом першої інстанції була допущена процесуальна помилка в винесенні рішення щодо залишення без розгляду позовної вимоги ОСОБА_2 про виділ в натурі 1/2 частки приміщення перукарні. Таке процесуальне рішення виноситься у формі ухвали. Виправити зазначену помилку апеляційний суд такої можливості позбавлений, а тому рішення суду першої інстанції, в цій частині, залишає без змін.

Згідно до ч.5 ст.88 ЦПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2896,52 грн. (а.с.144, а.с.154) слід стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_4

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2017 року в частині визнання права спільної сумісної власності подружжя скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2896,52 грн.

В інші частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: підпис ОСОБА_11

Судді: підписи ОСОБА_12

ОСОБА_13

Згідно з оригіналом: ОСОБА_11