Справа №469/406/15-ц 23.03.2017 23.03.2017 23.03.2017
Провадження №22-ц/784/579/17
Головуючий у першій інстанції-Старчеус О.П.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Тищенком Л.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

представника позивачки ОСОБА_3 та

відповідача ОСОБА_4

на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про відшкодування шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.

Позивачка зазначала, що 6 липня 2014 року на території наметового містечка с.Рибаківка Березанського району Миколаївської області водій ОСОБА_5, виконуючи трудові обовязки та керуючи автомобілем ГАЗ-3307, державний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4 , здійснив наїзд на намет, у якому вона відпочивала. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, потребувала медичної допомоги, перебувала на стаціонарному лікуванні, перенесла декілька операцій, що заподіяло їй матеріальну шкоду та значні моральні страждання.

Уточнивши позовні вимоги, коло відповідачів, та посилаючись на винні дії водія ОСОБА_5 та відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки, ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_4 22151,62 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди.

До участі в справі як третю особу залучено водія ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_4, діючи через свого представника, позов не визнав, посилаючись на відповідальність ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» як страховика за договором обовязкового страхування відповідності, а також недоведеність розміру матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2016 року позов задоволено частково, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто 21 342, 52 грн. матеріальної та 3 000 грн. моральної шкоди. Додатковим рішенням того ж суду з ОСОБА_4 стягнуто 1929 грн. судового збору.

Сторони не погодились з судовим рішенням та його оскаржили.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 просила рішення скасувати в частині відшкодування моральної шкоди, збільшивши її розмір до 10 000 грн. Апелянт посилався на невідповідність визначеного судом відшкодування дійсним моральним стражданням позивачки.

Відповідач ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення коштів зі страховика, недоведеність частини витрат на лікування, відсутність причинно-наслідкового звязку між ДТП та необхідністю проведення позивачці однієї з операцій, а також необґрунтованість розміру відшкодування моральної шкоди.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом цієї норми підставою цивільної відповідальності за завдану шкоду є протиправність поведінки заподіювача, його вина, негативні наслідки у вигляді втрати чи пошкодження майна та причинний зв'язок між цими діями та наслідками.

За правилами частин 1 та 2 статті 1167 ЦК відшкодуванню підлягає і моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Обовязок відшкодувати заподіяну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, покладено на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частини 2 статті 1187 ЦК).

Відповідно до статті 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, регулюються також і Законом "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закон), нормами якого передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, а також моральну шкоду, передбачену пунктами 1, 2 частини 2 статті 23 ЦК в межах встановленого ліміту (стаття 22 Закону).

Одним із способів відшкодування шкоди є відшкодування збитків (частина 2 статті 16 ЦК), якими, зокрема, вважаються витрати, зроблені особою для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), і які відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі ( частини 2,3 статті 22 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 працював водієм автотранспорту на підставі трудового договору № 9 від 4 липня 2014 року, укладеного з підприємцем ОСОБА_4 на строк з 4 липня по 29 серпня 2014 року (а.с.8).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4, як володільця джерела підвищеної небезпеки, застрахована ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» за полісом АС/5326902 (а.с.64)

6 липня 2014 року ОСОБА_5, перебуваючи на території наметового містечка в с. Рибаківка Березанського району Миколаївської області та керуючи автомобілем марки ГАЗ-3307, державний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4, порушив правила дорожнього руху та здійснив наїзд на намет, в якому знаходилась ОСОБА_3

Вироком Березанського районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2014 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, та призначено покарання. Цивільний позов ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду, розяснено право предявлення позову в порядку цивільного судочинства (а.с. 5-7).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості - закритий уламковий перелом лівої стегнової кістки зі зміщенням, та перебувала на стаціонарному лікуванні з 6 по 10 липня 2014 року у Березанській ЦРЛ, а з 10 по 29 липня 2014 року у комунальному закладі «Полікліничне обєднання м. Кіровограда», де 14 липня 2014 року хворій проведено операцію (а.с.9).

Повторне стаціонарне лікування з проведенням операцій ОСОБА_3 проходила у період з 17 березня по 3 квітня 2015 року та з 25 серпня по 5 вересня 2016 року (а.с.37,211,212, 216).

За період лікування на придбання медичних препаратів та ліків ОСОБА_3 витратила особисті кошти, які є витратами для відновлення свого порушеного права.

Поряд з матеріальними збитками ОСОБА_3 заподіяна і моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та душевних стражданнях, повязаних з ушкодженням здоровя, протиправною поведінкою винної особи та необхідністю значних витрат на лікування ( стаття 23 ЦК).

Дослідивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність порушень прав ОСОБА_3 винними діями ОСОБА_5, заподіяння шкоди її здоровю, майну та завдання внаслідок цього фізичних та душевних страждань (моральної шкоди). Вірно встановивши відповідальну особу за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, суд поклав обовязок щодо відшкодування шкоди на відповідача ОСОБА_4

Висновки суду щодо підстав відповідальності узгоджуються з вимогами статей 1166, 1167, 1172 та 1187 ЦК.

При цьому колегія суддів не може погодитись з твердженням апелянта ОСОБА_4 про те, що у випадку страхування цивільно-правової відповідальності відповідальною особою в межах ліміту страхування є лише страховик ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто».

Суд першої інстанції дослідив заперечення відповідача та виклав в мотивувальній частині судового рішення свої висновки щодо підстав відповідальності особи, яка застрахувала цивільну-правову відповідальність, та щодо абсолютного права потерпілого на відшкодування шкоди заподіювачем.

Такий висновок суду ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20 січня 2016 року (справа №6-2808цс15), і яка є обовязковою для застосування судами до аналогічних правовідносин.

З цих підстав не може бути прийнято до уваги і посилання ОСОБА_4 на порушення судом норм процесуального законодавства при закритті провадження за позовом до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» за заявою позивачки.

Судом першої інстанції дана оцінка і твердженням відповідача про відсутність причинного звязку між травмою в результаті дорожньо-транспортної пригоди та необхідністю проведення повторної операції 19 березня 2015 року (а.с.212).

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність причинного звязку між наслідками травми, отриманої ОСОБА_3 у липні 2014 року ( обмеження руху, координації, стійкості, та наявність пластини лівої стегнової кістки) та необхідністю проведення операції по видаленню пластини та БІОС рефрактури лівої стегнової кістки у березні 2015 року.

Від проведення експертного дослідження щодо причинного звязку між травмою та необхідністю проведення операції у 2015 року представник відповідача відмовилась (а.с.229 зворот).

Разом з тим, визначаючи розмір заподіяної майнової шкоди, суд не перевірив доведеність того розміру, який заявлено ОСОБА_3

Так, з наданих доказів вбачається, що витрати ОСОБА_3 на лікування складаються з витрат на придбання наборів металоконструкцій для остеосинтезу стегна 3120 грн. та 7180 грн. (а.с.11, 22), та придбання медичних препаратів, ліків, інших медичних виробів у період у липня-вересня 2014 року 4861,08 грн. (а.с.15-18,21) у період березня-квітня 2015 року 3082,47 грн.(а.с.19-20), у період серпня-вересня 2016 року 1582,6 грн. (а.с.204-209).

Всього грошові витрати ОСОБА_6 за період 2014-2016 років складають 19826,15 грн.

Інші витрати на лікування позивачки, виходячи з наданих доказів (чеками, квитанціями, накладними тощо), не підтверджені.

Разом з тим, колегія судів не може погодитись з доводами апелянта ОСОБА_4 про недоведеність необхідності придбання медичних препаратів, зазначених у чеках. Медичні препарати, ліки та інше вказані у лікарських призначеннях (а.с.33-36), або за фармакологічної групою та особливостями лікування (операції) відповідають характеру ушкоджень.

Більш конкретних заперечень щодо переліку придбаних медичних препаратів відповідач не надав.

Таким чином, стягненню на користь ОСОБА_3 підлягають 19826,15 грн. майнової шкоди.

Вирішуючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з вимог статті 23 ЦК про те, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також наслідків порушень прав потерпілого, вимушених змін в організації його життя тощо.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_3 є інвалідом ІІІ групи з дитинства (а.с.10), а внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач зазнала тілесні ушкодження середньої тяжкості, декілька разів перебувала на стаціонарному лікуванні, перенесла три операції, до теперішнього часу повністю не відновила рухливість кінцівки, а фізичний біль та обмеження руху вплинули на організацію її життя та заподіяли фізичні та душевні страждання.

Врахуванню підлягають і обставини, за яких позивачка отримала травму перебування на відпочинку, у наметі на узбережжі , тобто місці, де не передбачався рух автотранспорту.

Порушення правил дорожнього руху ОСОБА_5 носили грубий характер.

За таких обставин колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 про недоведеність заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди та обґрунтованості її розміру.

Більш того, колегія суддів вважає, що обраний судом розмір відшкодування моральної шкоди не повністю відповідає характеру правопорушення та дійсній глибині фізичних та душевних страждань ОСОБА_3, та керуючись принципами справедливості, розумності, виваженості та співмірності, вважає доцільним збільшити розмір компенсації до 7000 грн.

Таким чином, судове рішення підлягає зміні в частині визначення розміру відшкодування майнової та моральної шкоди.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2016 року змінити, виклавши в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 19 826, 15 грн. майнової шкоди та 7000 грн. моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

ОСОБА_7