Справа № 445/637/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/783/5148/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 рокуколегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

за участі секретаря: Симець В.І.

з участю: представника апелянта ОСОБА_2-ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення аліментів.,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. у твердій грошовій сумі в розмірі по 700 гривень, що підлягає індексації відповідно до закону, з кожного з відповідачів щомісячно, починаючи з 22.03.2016 року і до досягнення дитиною повнолітня.

Дане рішення суду оскаржила ОСОБА_7 подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає, що воно ухвалене по невідповідних висновках суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що позов повинен бути залишений без розгляду, оскільки позивач по справі ОСОБА_4 не є опікуном чи піклувальником неповнолітнього ОСОБА_6, відповідачі по справі не позбавлені батьківських прав, а тому подання нею в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 позову є передчасним.

Просить рішення Золочівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року скасувати а позовну заяву ОСОБА_4 залишити без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст.150 СК України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку її до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом встановлено, що відповідачі є батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції у Львівській області, виданим 14 лютого 2014 року.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб та землекористування від 9 лютого 2016 року №33 та довідки від 09 лютого 2016 року №34, виданих Княжівською сільською радою Золочівського району, Львівської області, малолітній ОСОБА_8 проживав у період з 26.05.2009 року по 13.11.2011 року та проживає на даний час разом із позивачкою ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1

Судом встановлено, що відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 09.02.2016р. малолітній ОСОБА_6 проживає разом з бабусею, ходить у школу, дитина доглянута.

Окрім того відповідно до довідки Княжівської ЗОШ І ст., за час навчання ОСОБА_6 ні батько, ні мати не відвідували школу, не цікавились навчанням дитини. Домашні завдання з ним виконує бабуся. Батьківські збори та виховні заходи відвідує бабуся, яка ж і піклується про матеріальне забезпечення дитини.

Як встановлено судом, що відповідно до висновку комісії районної державної адміністрації з питань захисту прав дитини від 24 грудня 2014 року №5 ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків: не цікавляться життям та здоров'ям дитини, не беруть участі у його вихованні, коштів на утримання дитини не надають.

Представник апелянта в апеляційному суді підтвердив цю обставину, що малолітній ОСОБА_6 проживає з бабцею з півтора року та будь яких рішень щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною , чи визначення місця проживання дитини, чи відібрання дитини від бабці немає і такі позови відповідачкою не подавались.

Тому колегія суддів вважає, що покликання в апеляційній скарзі, що бабця забороняє мамі спілкуватися з дитиною є необґрунтованими .

Судова колегія вважає, що районний суд прийшов до правильного висновку про задоволення позову та врахував встановлені в ході розгляду справи обставини, що відповідачі тривалий час ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання сина та відсутність доказів на підтвердження виконання такого обов'язку.

Статтею 180 СК України визначено, що кожен з батьків повинен утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Окрім того визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідачів на дитину, суд врахував стан здоров'я та матеріальне становище, перебування на утриманні бабусі ОСОБА_4, відсутність достатніх та достовірних даних про постійний та стабільний дохід відповідачів та прийшов до висновку про визначення розміру аліментів, які повинні стягуватись з відповідачів на утримання сина на користь позивача ОСОБА_4, яка на даний час здійснює догляд за дитиною та утримує її, у твердій грошовій сумі в розмірі по 700 гривень з кожного, що відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував положення ст.ст. 180-182 СК України та дійшов до обгрунтованого висновку про задоволення позову.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дослідивши докази у справі та надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК, визначаючи стягувати аліменти у твердій грошовій сумі по 700 грн. щомісячно на дитину, обґрунтовано виходив із засад справедливості, розумності та керувався ч.1 ст. 184 СК України, врахувавши матеріальне становище відповідачів, які мають нерегулярний дохід.

Окрім того як встановлено , що липні 2015 року ОСОБА_4 зверталася із позовною заявою до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - орган опіки та піклування Золочівської районної державної адміністрації у м. Золочеві про позбавлення батьківських прав., однак в позові їй було відмовлено.

Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Важливе місце в системі особистих немайнових прав та обов'язків інших членів сім'ї та родичів є право баби і діда щодо захисту внуків, яке включає право на самозахист внуків та право на відповідне звернення до компетентних органів без спеціальних на те повноважень.

Частина 1 коментованої статті гарантує бабі і дідові право на самозахист внуків. Відповідна норма відсилає нас до ст. 19 ЦК України, яка закріплює право на самозахист. Самозахист - це застосування особою, право якої порушено, засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Самозахистом є такий спосіб захисту права особи, відповідно до якого особа не звертається до суду чи іншого компетентного органу, який здійснює захист відповідного сімейного права. Самозахистом в даному випадку може бути перешкоджання третім особам, які протиправно порушують сімейні права та інтереси внуків вчиняти такі діяння, наприклад, шляхом фізичного захисту із можливістю заподіяння шкоди порушнику.

Варто зазначити, що насамперед право на самозахист дитини надано батькам (ч. 1 ст. 154 СК України), тобто право на самозахист внуків, яким наділені дід і баба є додатковим способом захисту дитини, однак це не означає, що обидва суб'єкти права на самозахист дитини не можуть реалізовувати таке право одночасно.

У ч. 2 ст. 258 СК України передбачається право баби і діда на звернення за захистом прав та інтересі малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних повнолітніх внуків до спеціально уповноважених органів держави, які здійснюють такий захист. До них законодавець у СК України відносить органи опіки та піклування і суд.

Більше того, виходячи зі змісту цієї норми, дід і баба діють без спеціальних на те повноважень при здійсненні захисту внуків, тобто поряд із такими законними представниками дітей як батьки і особи, що їх замінюють, можуть діяти і баба з дідом. Правову норму щодо переліку компетентних органів до яких за захистом інтересів внуків можуть звернутися дід і баба слід тлумачити розширено. Тобто, окрім органів опіки і піклування та суду баба і дід можуть звертатися і до органів прокуратури, і до органів внутрішніх справ тощо. Джерелом цієї норми була судова практика, за якою позови діда,баби про стягнення аліментів, про захист інших прав онуків приймалися до розгляду на підставі самого факту кровного споріднення.

Колегія суддів вважає, що оскільки бабі та дідові надано право процесуального представництва внука, правнука на підставі самого факту близького кровного споріднення, без необхідності встановлення опіки, піклування та призначення їх опікуном чи піклувальником.

Тому на підставі наведеного позивачка, як баба з якою проживає внук може подавати позов до батьків про стягнення аліментів без призначення її опікуном.

Відповідно до ст..3 Конвенції про права дитини ратифікованою Постановою ВР №789-XII від 27.02.91 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст..27 Конвенції про права дитини -батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

За змістом ст..31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до ст..160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Судова колегія вважає, що вирішуючи спір суд врахував ті обставини, що малолітній внук за згодою батьків проживає з бабцею, яка піклується про його фізичний і духовний розвиток, забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, та такий перебуває на її утриманні та вихованні, а відповідачі тривалий час ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків щодо його виховання.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач по справі ОСОБА_4 не є опікуном чи піклувальником неповнолітнього ОСОБА_6, відповідачі по справі не позбавлені батьківських прав, а тому подання нею в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 позову є передчасним та такий мав бути залишений без розгляду не можуть слугувати підставою для скасування рішення та закриття провадження, оскільки такі спростовуються нормами сімейного законодавства України, Конвенцією про права дитини та суперечать інтересам дитини.

Вище зазначені доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.209, 303, 304, ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий :

Судді: