Справа №487/3575/16-ц 10.11.2017 10.11.2017 10.11.2017
Справа 487/3575/16-ц Суддя першої інстанції - Щербина С.В.
Провадження № 22ц/784/1733/17 Суддя-доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Крамаренко Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Тищенком Л.С.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 1 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі ТОВ «Кей-Колект») за участю третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про визнання договорів про надання споживчого кредиту та іпотеки недійсними, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договорів про надання споживчого кредиту та іпотеки недійсними.

Позивачка зазначала, що 30 травня 2008 року між її батьком ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

Того ж дня з метою забезпечення належного виконання кредитних зобовязань між АКІБ «УксСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

14 лютого 2011 року ОСОБА_5 помер, після смерті якого вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину вказаної квартири. 13 січня 2015 року вона дізналась про те, що вказана квартира знаходиться в іпотеці, а іпотекодержателем є ТОВ «Кей-Колект».

Вважала, що кредитний договір укладено в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», її батька як позичальника не було повідомлено про умови кредитування, зокрема про сукупну вартість кредиту. Крім цього, кредитним договором встановлено несправедливі та дискримінаційні умови по відношенню до ОСОБА_5, якого як споживача не повідомлено про зміну процентної ставки за користування кредитними коштами, а наданням кредиту в іноземній валюті покладено всі ризики знецінення національної валюти України на позичальника, що є зловживанням Банком своїми правами.

Також позивачка вказала, що на час укладення договору іпотеки вона була неповнолітньою і постійно проживала в квартирі №16 та в квартирі АДРЕСА_2, які були обєднані в одну квартиру, між тим договір іпотеки було укладено без згоди органу опіки та піклування, чим порушенні її житлові права.

Посилаючись на вищевикладене, позивачка просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 30 травня 2008 року та договір іпотеки ВКК №626105 від 2 червня 2008 року, укладені між її батьком ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк».

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено - ТОВ «Кей-Колект».

Ухвалою того ж суду від 4 квітня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено - Службу у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 1 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 30 травня 2008 року між АКІБ «УксСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого Банк зобовязався надати позичальнику 24 000 доларів США строком до 29 травня 2029 року зі сплатою 14 % річних.

Кредит надавався позичальнику для його особистих потреб, а саме: придбання двокімнатної квартири №16, розташованої по вул. Мала Морьска, буд.47 в м. Миколаєві (а.с. 9-12).

З метою забезпечення кредитних зобовязань 2 червня 2008 року між АКІБ «УксСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_3 (а.с. 13-14).

Після смерті ОСОБА_5, який помер 14 лютого 2011 року, спадщину на ? частку квартири АДРЕСА_3 отримала його донька ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори за р.№3-1190 (а.с. 15).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ « Кей-Колект» укладено договір факторингу №1 за умовами якого до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та договором іпотеки, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 (а.с.120-125).

Предявляючи даний позов, позивачка посилалася на порушення прав під час укладання кредитного договору та договору іпотеки, оскільки умови кредитного договору впливають на розмір заборгованості в рахунок якої може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки - спадкове майно власником якого на теперішній час є остання.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на момент укладання договору ) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). У договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Аналогічні положення закріплено й у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які зобовязують банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не обовязково повинен бути викладений лише як окремий документ.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

За ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. п. 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-330цс16 від 8 червня 2016 року.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року № 6-1341цс15.

Як вбачається, з копії кредитної справи, кредитний договір було укладено на підставі заявки-анкети на отримання кредиту та анкети потенціального клієнта банку, власноручно заповнених ОСОБА_5 (а.с.126-127, 145-146).

У пункті 7.13 вказаного договору зазначено, що сторони домовились вважати, що уклавши цей Договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої права та обовязки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а що перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, закону України «Про захист прав споживачів».

До того ж до вказаного договору були укладені Додаток №1 - Графік погашення кредиту, Додаток №2 Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту в якому містяться інформація щодо послуг третіх осіб, що повязані з наданням кредиту; обєкту нерухомості, що передається в іпотеку у забезпечення зобовязань позичальника за кредитом; послуг третіх осіб, що повязані з передачею в іпотеку зазначеного вище обєкта нерухомості, графіків платежів за кредитом та повязаними з ним послугами (а.с. 274-287).

Вказані Додатки до кредитного договору особисто підписані позичальником.

Крім того, розділом 5 кредитного договору сторони погодили порядок зміни процентної ставки. Пунктом 5.1. процентна ставка за цим Договором може бути змінена в порядку і на умовах, визначених Договором.

Банк згідно умов Договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі: а) порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема, неналежного виконання умов цього Договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобовязань Позичальника за цим Договором); та/або б) погіршення фінансового стану Позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться Банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних щодо дотримання Позичальником кредитної дисципліни (зокрема, своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобовязань Позичальника за цим Договором) та/або виконання інших зобовязань Позичальника за цим Договором); та/або в) здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього Договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); та/або підвищення ставки на 3 відсоткових пункту за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього Договору чи останнього перегляду процентної ставки.

Отже сторони погодили, що передбачене кредитним договором підвищення процентної ставки відбувається внаслідок порушення зобовязань, зокрема неналежного та несвоєчасного виконання умов договору, тобто збільшення процентної ставки сторони повязали з певною подією - невиконання умов кредитного договору, здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами, зміни НБУ у грошово-кредитній політиці.

Таким чином, умови кредитного договору про підвищення процентної ставки не суперечать законодавству.

На час укладення сторонами кредитного договору в Україні не було заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті, оскільки такі зміни до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» були внесенні лише Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг».

Однак, пунктом 1.3.5 кредитного договору передбачено, що позичальник згідно умов договору сплачує Банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі. Дані умови зазначені в Додатку №3 «ОСОБА_2 банку».

Із змісту Додатку №3 до зазначеного договору вбачається, що комісія передбачена за надання кредиту у розмірі 2% від суми кредиту, а також за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (окрім пролонгації та збільшення ліміту по кредиту) у розмірі 0,1% від суми залишкової заборгованості; за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (при пролонгації) у розмірі 0,99% від суми залишкової заборгованості; за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (при зміні обєкту нерухомості протягом перших 18 місяців) у розмірі 10% від суми залишкової заборгованості; за управління кредитом про достроковому погашенні за програмами іпотечного кредитування (за умови погашення в перші 18 місяців) 10% від суми дострокового погашення кредиту (а.с.288).

Пункт 1.6 договору передбачає черговість погашення заборгованості, згідно якого в першу чергу погашенню підлягають прострочені комісії та строкові комісії (підпункти 1 та 2).

Відповідно до п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Конституційний Суд України в своєму рішенні щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статі 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) від 10 листопада 2011 року зазначив, що положення частини четвертої одинадцятої статті 11 Закону передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Вказаним договором встановлені платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, тощо), що суперечить зазначеним вище нормативним актам, тому дані положення договору про надання споживчого кредиту слід визнати недійсними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-174цс16.

Однак, дані обставини не свідчать про недійсність зазначених вище договорів про надання споживчого кредиту в цілому, оскільки згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. В даному випадку договір міг бути вчинений і без внесення до них положень про сплату комісій, тому правових підстав визнавати договір недійсним в цілому з урахуванням викладеного вище не має.

З висновком суду про відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійсним колегія суду погоджується з огляду на наступне.

Охорона та захист державою прав та інтересів дітей здійснюється шляхом законодавчого визначення додаткових умов під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, в тому числі і жилих приміщень.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України).

При цьому, відповідно до частини ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Таким чином, правочин, що вчинений батьками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина 6 статті 203, частина 1 статті 215 ЦК) лише за умови встановлення, що оспорюваний правочин звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року (справа № 6-2940цс15), постанові від 10 лютого 2016 року (справа № 6-3005цс15), постанові від 10 липня 2017 року (справа № 6-1002 цс17) та інших.

У справі встановлено, що на момент укладання договору іпотеки у квартирі АДРЕСА_4 ніхто не був зареєстрований та не проживав, позивачка разом із батьками проживала та була внесена до особового рахунку в квартирі АДРЕСА_5, про що свідчать довідки Форми №3 від 15 травня 2008 року.

Крім того, іпотекодавець ОСОБА_5 у нотаріуса засвідчив, що укладанням договором іпотеки не порушені права дітей (п.1.4. Договору іпотеки).

Отже встановлене свідчить про відсутність порушення прав позивачки на момент укладення договору іпотеки.

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити частково та визнати недійсними пункт 1.3.5, підпункти 1 та 2 пункту 1.6 та Додаток №3 «ОСОБА_2 банку» до договору про надання споживчого кредиту № 0, укладеного АКІБ «УкрСсиббанк» та ОСОБА_5 30 травня 2008 року.

Доводи апеляційної скарги зводяться до підстав позову та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог в цілому.

Керуючись ст. ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 1 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання договорів про надання споживчого кредиту та іпотеки недійсними задовольнити частково.

Визнати недійними пункт 1.3.5, підпункти 1 та 2 пункту 1.6 та Додаток №3 «ОСОБА_2 банку» до договору про надання споживчого кредиту № 0, укладеного Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСсиббанк» та ОСОБА_5 30 травня 2008 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.В. Коломієць

ОСОБА_6