АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 456/405/17 Головуючий у 1-й інстанції - Цокол Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Генеральної прокуратури України - Конакової Вікторії Олегівни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано інформацію, поширену Генеральною прокуратурою України в мережі Інтернет 03 травня 2017 року на офіційному веб - порталі під назвою «Генпрокуратура розслідує факти розкрадання понад 4 млрд гривень, в результаті яких банки опинились у стані неплатоспроможності», а саме: «…ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ПАТ «ТЕРРА БАНК», власником яких був ОСОБА_2, грошових коштів на загальну суму понад 4 млрд гривень, в результаті чого банки опинились в стані неплатоспроможності. Розкрадання вказаних коштів вчинено шляхом укладення ряду сумнівних кредитних договорів із суб'єктами господарювання з ознаками фіктивності, які прямо чи опосередковано були пов'язані з власниками та керівниками зазначених банківських установ. На даний час слідством доведені факти розкрадання належних ПАТ «ТЕРРА БАНК» 360 млн грн., у зв'язку з чим повідомлено про підозру у вчиненні розкрадань грошових коштів банків в особливо великих розмірах семи членам встановленої злочинної організації, на чолі з ОСОБА_2», - недостовірною і такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2.

Зобов'язано Генеральну прокуратуру України спростувати недостовірну інформацію відносно ОСОБА_2 шляхом опублікування не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили в мережі Інтернет на офіційному веб - порталі Генеральної прокуратури України під заголовком «Спростування», тим же шрифтом, на тому ж місті шпальти, де містилася стаття, вступну та резолютивну частини цього рішення.

В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Генеральної прокуратури України - Конакова ВікторіяОлегівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині; в решті рішення залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Генеральної прокуратури України про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Посилається на те, що 03 травня 2017 року Генеральною прокуратурою України на власному веб-сайті було розміщено недостовірні відомості щодо ОСОБА_2 Зазначена інформація, на думку позивача, є недостовірною, негативною та такою, що порочить його честь, гідність, оскільки його вина в розкраданні коштів ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ПАТ «ТЕРРА БАНК» не встановлена в установленому законом порядку, його власне ім'я використане протиправно внаслідок відсутності вироку суду щодо його винуватості, позивач не являвся та не є власником, акціонером банку ПАТ «ТЕРРА БАНК», не входив до органів управління банку.

Крім цього, позивач не вважає себе підозрюваним у кримінальному провадженні, оскільки не повідомлений у відповідності до вимог чинного законодавства про підозру у вчиненні будь-яких кримінальних правопорушень, також за його місцем проживання не проводились обшуки.

Тому позивач звернувся з вказаним позовом до суду та просив:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, інформацію поширену Генеральною прокуратурою України в мережі Інтернет на сайті http://www.gp.gov.ua/ під назвою «Генпрокуратура розслідує факти розкрадання понад 4 млрд гривень, в результаті яких банки опинились у стані неплатоспроможності», в якій зазначаються відомості про те, що «Управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями спільно з управлінням процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактами розкрадання протягом 2011-2014 років службовими особами та акціонерами ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ПАТ «ТЕРРА БАНК», власником яких був ОСОБА_2, грошових коштів на загальну суму понад 4 млрд гривень, в результаті чого опинились в стані неплатоспроможності. Розкрадання вказаних коштів вчинено шляхом укладення ряду сумнівних кредитних договорів із суб'єктами господарювання з ознаками фіктивності, які прямо чи опосередковано були пов'язані з власниками та керівниками зазначених банківських установ. На даний час слідством доведені факти розкрадання належних ПАТ «ТЕРРА БАНК» 360 млн грн., у зв'язку з чим повідомлено про підозру у вчиненні розкрадань грошових коштів банків в особливо великих розмірах семи членами встановленої злочинної організації, на чолі з ОСОБА_2», «27.04.2017 року за оперативного супроводження Департаменту захисту економіки Національної поліції України слідчими проведено обшуки за місцем проживання даних осіб, які входять до злочинної організації»,

- зобов'язати Генеральну прокуратуру України спростувати недостовірну інформацію відносно ОСОБА_2, у спосіб, ідентичний способу її порушення, для чого не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили шляхом опублікування в мережі Інтернет на сайті http://www.gp.gov.ua/ під заголовком «Спростування», тим же шрифтом, на тому ж місті шпальти, де містилася стаття, вступну та резолютивну частини цього рішення,

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 (одна) гривня 00 копійок, судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Конституція Українивизнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, та кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Судом встановлено, що оскаржувана інформація в публікації «Генрокуратура розслідує факти розкрадання 4 млрд гривень, в результаті яких банки опинились у стані неплатоспроможності» за посиланням: http://www.gr.gov.ua/ua/news.html?_m=publications&_c=view&t=rec&id=207042 знаходиться на офіційному сайті Генеральної прокуратури України http://www.gp.gov.ua/, тобто у вільному доступі.

В оскаржуваній публікації вказується інформація наступного змісту: «Управління з розслідування злочинів спільно з управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління з розслідування злочинів вчинених злочинними організаціями, Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактами розкраданням протягом 2011-2014 років службовими особами та акціонерами ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ПАТ «ТЕРРА БАНК», власником яких був ОСОБА_2, грошових коштів на загальну суму понад 4 млрд гривень, в результаті чого банки опинились в стані неплатоспроможності.

Розкрадання вказаних коштів вчинено шляхом укладення ряду сумнівних кредитних договорів із суб'єктами господарювання з ознаками фіктивності, які прямо чи опосередковано були пов'язані з власниками та керівниками зазначених банківських установ.

На даний час слідством доведені факти розкрадання належних ПАТ «ТЕРРА БАНК» 360 млн грн., у зв'язку з чим повідомлено про підозру у вчиненні розкрадань грошових коштів банків в особливо великих розмірах семи членам встановленої злочинної організації, на чолі з ОСОБА_2.»

Позивач у позові вказує, що протягом 2011-2014 років він не являвся та не є власником, акціонером ПАТ «ТЕРРА БАНК», не входив до органів управління банку (згідно статуту) ПАТ «ТЕРРА БАНК», тобто не обіймав посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов'язків. Саме тому, ОСОБА_2 не будучи власником та/або керівником ПАТ «ТЕРРА БАНК», не будучи акціонером банку не міг впливати на процеси, що відбувались з ПАТ «ТЕРРА БАНК» не може бути суб'єктом злочину, про який йдеться в публікації, а тим більше головою злочинної організації, яка розкрадала грошові кошти шляхом укладення ряду сумнівних кредитних договорів із суб'єктами господарювання з ознаками фіктивності, які прямо чи опосередковано були пов'язані з власниками та керівниками ПАТ «ТЕРРА БАНК».

Разом з тим, у позовній заяві, вказано, що позивач був акціонером ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та являвся Головою наглядової (Спостережної) ради ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та мав право голосу для вирішення питань, віднесених до компетенції Спостережної ради або делегованих їй повноважень, проводилося голосування та приймалося рішення простою більшістю голосів, що безумовно вказує на колегіальне, а не одноособове, вирішення питань діяльності та організації банку.

Статтею 7 КПК України визначені загальні засади кримінального провадження, зокрема презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено і встановлено вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року українські суди мають застосовувати при розгляді справ Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно з першим абзацом статті 11 Загальної декларації прав людини від 1948, пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950 року, ст. 62 Конституції України існує правовий принцип, за яким щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено вироком суду, який набрав законної сили.

Відповідно до ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року справа «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини чітко зазначає про важливість дотримання презумпції невинуватості, вказує на помилки правоохоронних органів при тлумаченні цього поняття, зазначаючи наступне: «…Суд нагадує, що положення § 2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов'язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в § 2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляд, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (Allenetde Ribemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (Minelliv.Switzerland). Разом з тим, ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом (Allenetde Ribemont, §41; Daktaras v.Lithuania, §§41-43; Butkevicius v.Lithuania, §49).

В рішенні Європейського суду з прав людини від 21.09.2006 року справа «Грабчук проти України», Європейський суд з прав людини чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, якщо твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Навіть за відсутності формальної думки про винуватість особи, достатньо, аби були певні підстави вважати, що суд чи посадова особа ставиться до обвинуваченого як до винуватого у вчиненні злочину (A.L. v Germany, §31).

Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого (Bohmerv. Germany, §§54, 56; Nestakv. Slovakia, §§88-89)…»

Крім того, аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 року ( остаточне 10.03.2010 року) в справі «Шагін проти України», яке звучить наступним чином: «…Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним із аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 » (Allenet de Ribemont v. France).

Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, «обвинувачено у вчиненні злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, а й поширюється на заяви що їх роблять інші державні посадові особи стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які спонукають громадськість до думки про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (Bohmer v. Germany, № 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року).

У цьому зв'язку Суд наголосив на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушені проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (Daktaras v. Lithuania, № 42095/98, п. 41, ECHR 2000-Х). Таким чином слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин(Ismoilov and Others v. Russia, N 2947/06, від 24 квітня 2008 року). Чи порушує заява державної посадової особи принцип презумпції невинуватості - слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких було зроблено таку заяву (Daktaras v. Lithuania).

Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб'єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі. Проте, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це б суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов'язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати презумпцію невинуватості (Allenet de Ribemont v. France, від 10 лютого 1995 року, п.33. п. 38, п. 41).

Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (Dactaras v. Lithuania від 24.11.200 року, п.41, п.43).

При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов'язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб'єктів правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини «Грабчук проти України»).

В рішенні Європейського суду з прав людини від 05.08.2011 року по справі «Редакція газети «Правоедело» і Штекель проти України» викладено позицію, що публікація, в якій стверджується, що особа була «координатором і замовником убивств», містить факти дискредитаційного характеру (п. 47).

Із зазначених норм вбачається, що відомості, які містяться в текстах, що відкриті до загального доступу через оприлюднення або опублікування, та дають можливість ідентифікувати фізичну особу, (зокрема, прізвище, ім'я та по-батькові), так само як і відомості про обставини та подію кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується фізична особа, є неприпустимим.

Відповідно до ч. 4 ст. 296 ЦК України ім'я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення може бути використане (обнародувано) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов висновку, що висловлювання компетентного органу - Генеральної прокуратури України, який в даній справі є відповідачем, в статті «Генпрокуратура розслідує факти розкрадання понад 4 млрд гривень, в результаті яких банки опинились у стані неплатоспроможності» в частині, що стосується ОСОБА_2 є недостовірними та підлягають спростуванню відповідно до ст. 277 ЦК України.

Генеральна прокуратура України, на яку покладено обов'язок щодо інформування суспільства про свою діяльність шляхом повідомлень у засобах масової інформації, повинна дотримуватись прав та законних інтересів осіб.

Враховуючи те, що відповідач в судовому засіданні в суді першої інстанції не довів того, що інформація, викладена на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України 3 травня 2017, є достовірною, то така інформація судом визнається недостовірною.

Судом враховано те, що у викладеній статті стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства, що в свою чергу порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Позивач обрав спростування недостовірної інформації, як один із способів захисту свого порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов вірного висновку про зобов'язання Генеральної прокуратури України спростувати недостовірну інформацію у той же спосіб, яким вона була поширена, розмістивши на офіційному веб-порталі шляхом опублікування не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили під заголовком «Спростування», тим же шрифтом, на тому ж місті шпальти, де містилася стаття, вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 68 Конституції України зобов'язує кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Доводи апеляційної скарги щодо доведеності достовірності викладеної у публікації інформації Генеральною прокуратурою України з посиланням на витяг з ЄРДР, копію повідомлення про підозру ОСОБА_2, постанови від 28.04.2017 року про оголошення його у розшук, лист Національного банку України від 15.03.2017 року № 24-006/19699, ухвал слідчих суддів про надання дозволу на проведення обшуків колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жоден з вищеперерахованих документів не є документом, який встановлює винність особи у вчиненні кримінально правопорушення.

Відповідно до ст. ст.369, 373 КПК України судове рішення, у якому суд вирішує обвинуваченняпо суті, викладається у формі вироку. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Судом встановлено, що судового рішення, зокрема вироку, який би встановлював причетність ОСОБА_2 до злочину чи вину у його вчиненні немає та матеріали справи не містять.

Таким чином, вказані у повідомленні на офіційному веб - сайті відомості стосовно ОСОБА_2 на даний час є лише припущенням органу досудового розслідування і нічим не підтверджені, зокрема, у передбаченому КПК України порядку - судовим рішенням у виді вироку.

Доводи апеляційної скарги щодо неприпустимості спростування у порядку цивільного судочинства даних, які містяться в повідомленні про підозру, колегія суддів оцінює критично, оскільки предметом позову у даній справі є спростування недостовірної інформації розміщеної на офіційному веб - сайті Генеральної прокуратури України, а не спростування даних, що містяться у повідомленні про підозру, яке начебто вручено ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про помилкові висновки суду першої інстанції про порушення Генеральною прокуратурою України принципу презумпції невинуватості колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідач в тексті публікації під назвою «Генпрокуратура розслідує факти розкрадання понад 4 млрд гривень, в результаті яких банки опинились у стані неплатоспроможності» за посиланням:

http://www.gp.gov.ua/ua/news.html?_m=publications&_c=view&_t=rec&id=2070 42, вжив наступні словосполучення в стверджувальній формі«слідством доведені факти розкрадання належних ПАТ «ТЕРРА БАНК» 360 млн грн., у зв'язку з чим повідомлено про підозру у вчиненні розкрадань грошових коштів банків в особливо великих розмірах семи членам встановленої злочинної організації, на чолі з ОСОБА_2».

Тобто, слід вважати, що вищеперераховані словосполучення в контексті оскаржуваної публікації були використані в такій формі, що спонукали стороннього спостерігача вважати, що саме ОСОБА_2 є головою злочинної організації, яка розкрадала грошові кошти на загальну суму понад 4 млрд гривень, в результаті чого банки опинились в стані неплатоспроможності шляхом укладення ряду сумнівних кредитних договорів із суб'єктами господарювання з ознаками фіктивності, які прямо чи опосередковано були пов'язані з власниками та керівниками ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ПАТ «ТЕРРА БАНК», в той час як жодна особа не вважається винною доки її винуватість не буде встановлена обвинувальним вироком суду.

При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа Дактарас проти Литви» (Dactaras v.Lithuania від 24.11.2000 п.п. 41, 43).

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб'єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовийрозгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41).

Проте, ніщо не може завадити відповідним органам надавити інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов'язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10.02.1995, п. 38).

Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи та визнання її винною в тому чи іншому злочині (справа «Дактарас проти Литви» (Dactaras v.Lithuania від 24.11.2000 п.п. 41, 43).

При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов'язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб'єктів правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини «Грабчук проти України»).

Крім того, в Рішенні Європейського суду з прав людини від 21.09.2006 року справа «Грабчук проти України», Європейський суд з прав людини чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, якщо твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Навіть за відсутності формальної думки про винуватість особи, достатньо, аби були певні підстави вважати, що суд чи посадова особа ставиться до обвинуваченого як до винуватого у вчиненні злочину (A.L. v Germany, §31).

Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (рішення у справі «Ісмоїлов та інші проти Росії» (Ismoilov and Othersv. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року). Чи порушує заява державної посадової особи принцип презумпції невинуватості - слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких було зроблено таку заяву (рішення у справі Дактараса (Dektaras), п. 43).

Висловлювання Генеральної прокуратури України про ніби - то факт очолення злочинної організації позивачем є таким, що порушує право на справедливий суд та завдає шкоди немайновим правам ОСОБА_2, а саме право на використання імені, а відтак честі і гідності позивача.

Спірна інформація у публікації відповідача має негативний характер щодо особи ОСОБА_2, викладена у формі твердження, а не оціночного судження та є образливою для позивача, що є підставою для захисту порушеного права та спростування недостовірної інформації.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

За встановлених обставин, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Генеральної прокуратури України - Конакової Вікторії Олегівни - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді