ухвала

іменем україни

15 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Писаної Т.О., Гримич М.К., Іваненко Ю.Г., Закропивного О.В., Маляренка А.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради, про визначення постійного місця проживання малолітніх дітей, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визначення постійного місця проживання її малолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, (які на даний час мешкають з батьком у місті Чернігів Чернігівська область, Україна) разом з позивачем у місті Ганновер, Федеративна Республіка Німеччина.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визначення постійного місця проживання малолітніх дітей - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 у Федеративній Республіці Німеччина відмовлено повністю.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення, направити справу на новий розгляд або ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем, з яким фактично проживають діти близько двадцяти місяців, створені належні умови для їхнього виховання та розвитку, а матір'ю дітей, яка не має права постійного проживання в країні перебування, не надано суду доказів щодо розміру отримуваних доходів, наявності житла, його характеристик, які є істотними для вирішення спору, зокрема щодо можливості створення належних умов для виховання та розвитку дітей за межами України.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, сторони у справі з 20 січня 2007 року по 29 січня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на даний час мешкають разом з батьком у чотирикімнатній квартирі АДРЕСА_1.

Батько дітей - ОСОБА_7 працевлаштований на посаді юрисконсульта Громадської організації «Центр Доброчин», його щомісячний розмір заробітної плати з жовтня 2015 року по квітень 2016 року становить 10 800 грн, він здійснює утримання дітей та їх виховання разом із своєю матір'ю.

Мати дітей - ОСОБА_6 є громадянкою України, з листопада 2014 року мешкає окремо від дітей у місті Ганновер Федеративної Республіки Німеччини згідно з посвідкою на проживання НОМЕР_1 від 21 серпня 2015 року, термін дії якої закінчується 18 вересня 2018 року, вона перебуває у повторному шлюбі, де народила дитину та має ім'я за німецьким законодавством «ОСОБА_6».

Органи опіки і піклування Деснянської районної в місті Чернігові ради подали до суду висновок, за яким вони не визначились, з ким із батьків повинні проживати діти, та покладаються на суд у вирішенні цього питання.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому Європейським Судом з прав людини зауважено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Колегія суддів з цього робить висновок, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків.

Суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України належним чином не перевірили і не мотивували чи буде у повній мірі відповідати інтересам дітей проживання їх з батьком, за виниклих між сторонами відносинах, не врахували наявність між дітьми та батьком (матір'ю) тісного зв'язку, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дітей.

Таким чином, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Т.О. Писана
Судді: М.К. Гримич О.В. Закропивний Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко