Провадження № 2/761/6967/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

за участю секретаря Яриновської Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до міністра закордонних справ України ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до міністра закордонних справ України ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди .

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем було порушено Конституційні права позивача не було здійснено особистого його прийому протягом тривалого часу. Так, позивач з'являвся в прийомні дні до відповідача, проте особистих зустрічей із ним так і не відбулося.

Постановами Окружного адміністративного суду міста Києва у справах № 826/2266/16, 826/17920/16 та 826/4703/17, які набрали законної сили, було визнано протиправною бездіяльність міністра закордонних справ України ОСОБА_2 щодо нездійснення особистого прийому позивача.

ОСОБА_1 зазначав, що він поніс матеріальні втрати на проїзд до міста Києва, а також витрати на виготовлення копій, проживання в готелі та користування міським транспортом, які він просив суд стягнути з відповідача.

Окрім того, позивач також вважав, що незаконними діями відповідача йому було також завдано моральної шкоди, яку він оцінив в 12767,45 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача 11485,93 грн. матеріальної шкоди, заподіяну останнім у злісному та неналежному невиконанні своїх обов'язків та стягнути заподіяну позивачу моральну шкоду в сумі 12767,45 грн.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд про його задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових запереченнях на позов. При цьому зазначала, що звернення позивача до органів державної влади є його правом, а не обов'язком, а тому відсутні підстави для відшкодування коштів, понесених стороною для реалізації її прав. Окрім того, вважала, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру компенсації та наявності підстав для її стягнення, а також доказів заподіяння позивачу моральної шкоди.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступних висновків.

Із матеріалів справи вбачається, що протягом 2015-2016 року позивач здійснив витрати на користування послугами залізничного та міського транспорту. Витрати на оплату Інтернету та послуг з виготовлення фотокопій документів (а.с. 2-5).

Згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З наведених вимог закону вбачається, що шкода, яка завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади та їх посадових осіб відшкодовується саме державою незалежно від вини цих органів.

Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-3139цс16: «Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

В зазначеній категорії справ відповідачем може бути лише держава, а не органи, які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції».

Разом із тим, позивач, обираючи спосіб захисту свого цивільного права, звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями або бездіяльністю посадової особи органу державної влади, визначивши відповідачем саме міністра закордонних справ, який діє від імені держави та виконує покладені на нього державою функції.

Окрім того, позивач не залучає до участі у справі Державне казначейство України, до повноважень якого належить питання про здійснення оплати за судовим рішенням у справі про стягнення коштів з держави.

Також позивач не додає до своєї позовної заяви відповідних копій судових рішень із відмітками про набрання ними законної сили, дослідивши які суд міг би дійти висновку про встановлення протиправної бездіяльності відповідача та наявності між ними і шкодою, завданої позивачу є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи у спричиненні такої шкоди.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, з урахуванням звернення позивача із позовом про відшкодування шкоди саме з ОСОБА_2 як з міністра закордонних справ України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 208, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до міністра закордонних справ України ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК