Справа № 743/715/16-ц Провадження № 22-ц/795/642/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції - Сташків В. Б. Доповідач - Євстафіїв О. К.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЄвстафіїва О.К.,
суддів:Бечка Є.М., Шарапової О.Л.,
при секретарі:Нечасному О.Л.,
за участю:позивача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6 та його представника - адвоката Прокопенка О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Ріпкинського районного суду від 14 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення права власності та визнання права власності, треті особи: Неданчицька сільська рада Ріпкинського району, відділ Держгеокадастру у Ріпкинському районі, Ріпкинська районна державна адміністрація,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

У червні 2016 року остання пред'явила позов до ОСОБА_6, в якому просила припинити його право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, цільове призначення якої - для ведення садівництва, що розташована по АДРЕСА_1 кадастровий номер якої НОМЕР_1, та визнати за кожним з них право власності на 1/2 частину цієї ділянки. Дані вимоги обґрунтовуються тим, що рішенням суду за кожною стороною визнано право власності на 1/2 частину розташованого на цій ділянці садового будинку з господарськими будівлями, у зв'язку з чим ОСОБА_5 відповідно до ст. 120 ЗК України має право отримати у власність частину спірної земельної ділянки пропорційно до її частки у праві власності на розташоване на ній нерухоме майно.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково та визнано за ОСОБА_5 та за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину (за кожним) на земельну ділянку площею 0,12 га, цільове призначення якої - для ведення садівництва, що розташована у с. Неданчичі Ріпкинського району та яка схематично зображена у державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 стягнуто 275 грн 60 коп. на відшкодування судових витрат.

Доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

- спірна земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_6,

- суд не зважив на те, що на момент набуття останнім земельної ділянки у власність ніякої нерухомості на ній не було споруджено, а право власності на збудований на ній садовий будинок вперше було зареєстровано за ОСОБА_6 19.05.2010,

- рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23.06.2014 ОСОБА_5 вже було відмовлено у позові про визнання за нею права власності на земельну ділянку, що є об'єктом спору між сторонами.

У судовому засіданні ОСОБА_6 та його представник підтримали апеляційну скаргу, а ОСОБА_5 просила її відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Постановляючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що на спірній земельній ділянці знаходяться садовий будинок і господарські будівлі та споруди, 1/2 частина яких належить ОСОБА_5, та що для припинення права власності ОСОБА_6 на дану ділянку відсутні передбачені ст.ст. 140, 143 ЗК України підстави.

Суд не встановив підстав для задоволення апеляційної скарги.

Так, по справі встановлено наступне.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23.06.2014, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.08.2014, по справі № 1023/1993/12 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа - Автогаражний кооператив «Ластівка», про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Автогаражний кооператив «Ластівка», про поділ майна подружжя і за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частину майна, що є у спільній сумісній власності, встановлено, що садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 набуто ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за спільні кошти у період шлюбу, що ці речі є неподільними, у зв'язку з чим за кожним із них визнано право власності на 1/2 частину даних будинку й будівель (копії вказаних рішень на а.с. 186-193, 194-198).

Право власності ОСОБА_5 на належну їй згідно з вищевказаними рішеннями суду 1/2 частину садового будинку з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані на спірній земельній ділянці, 28.10.2014 зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за № 44, що підтверджується копією витягу з цього Державного реєстру № 28711059 від 28.10.2014 (а.с. 16).

Із встановленого апеляційний суд робить наступні висновки.

В силу ч. 1 ст. 120 ЗК України, після визнання і офіційної реєстрації 28.10.2014 за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 до неї з цієї дати перейшло і право власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташовані вказаний будинок з надвірними будівлями й спорудами. Таким чином, висновок суду І інстанції про визнання за кожною стороною права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки є вірним.

Доводи апеляційної скарги судом відкидаються. Так:

- посилання ОСОБА_6 на те, що спірна земельна ділянка є його особистою власністю, є хибним, оскільки відповідно до ст. 120 ЗК України з моменту визнання за позивачем права власності на 1/2 частину споруджених на ній нерухомих речей ця ділянка втратила статус особистої власності ОСОБА_6 Таку ж правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 09.12.2015 у справі № 6-814цс15, яку суд І інстанції вірно застосував для вирішення цієї справи у порядку ст. 360-7 ЦПК України,

- те, що на момент набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку ніякої нерухомості на ній не було споруджено, та що право власності на збудований на цій ділянці садовий будинок вперше було зареєстровано за ОСОБА_6 19.05.2010, не має юридичного значення для справи виходячи з приписів ч. 1 ст. 120 ЗК України,

- за змістом рішення Славутицького міського суду Київської області від 23.06.2014 по справі № 1023/1993/12 і ухвали суду апеляційної інстанції про залишення його без змін, ОСОБА_5 відмовлено у позові про визнання права власності як на земельну ділянку, що є об'єктом спору між сторонами, так і на її частину за передчасністю заявлених вимог. Отже після реєстрації ОСОБА_5 у встановленому законом порядку права власності на 1/2 частину садового будинку з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані на цій ділянці, підстава для відмови у задоволенні вимог, про які йдеться у її позовній заяві, відпала.

Законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення апеляційним судом перевірено у межах доводів апеляційної скарги і підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а рішення Ріпкинського районного суду від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: