Справа № 489/6535/16-ц
Номер провадження 2/489/804/17
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

20 березня 2017 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про стягнення боргу,

встановив

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він надав відповідачу у борг суму в розмірі 25000 євро відповідно до розписок від 25.03.2015 та 10.11.2016. До цього часу відповідачем зобов'язання за договором позики не виконано.

З цих підстав позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 685010,45 грн. та судовий збір.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити, проти заочного розгляду не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не відомо.

Ухвалою суду вирішено проводити заочний розгляд справи.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до розписки від 17.12.2014 відповідач отримав в борг грошові кошти у розмірі 10000 євро під 6%/місяць.

Згідно з розпискою від 25.03.2015 відповідач отримав від ОСОБА_3 у борг 15000 євро під 6%/місяць.

08.11.2016 позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення позики у розмірі 25000 євро, що еквівалентно 707156,43 грн. Відправлення підтверджується квитанцією з Укрпошти, доданою до матеріалів справи.

Позивач змінив своє прізвище "ОСОБА_1" на "ОСОБА_1" в результаті укладення шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб з реєстраційним номером НОМЕР_2

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики , які регулюються нормами ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні грошові кошти або інші речі, в позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно положень ч. 1 ст. 360 - 7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами ) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6 - 63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що за договором позики відповідач отримав від позивача кошти в іноземній валюті.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом № 15-93, «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. № 200, «Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 р. № 520, та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року за № 6-79 цс 14.

Станом на день ухвалення рішення курс валют встановлений Національним банком України складає 2892,69 грн. за 100 євро. Виходячи з цього, заборгованість складає 723172,5 грн.

Враховуючи, що позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 685010,45 грн., стягненню з відповідача підлягає саме ця сума, оскільки суд не може вийти за межі заявлених вимог.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності та допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору, що були понесені позивачем у справі і документально підтверджені.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 226 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП- НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 17.12.2014 та від 25.03.2015 у сумі 685010 (шістсот вісімдесят п'ять тисяч десять) грн. 45 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6850,11 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Кокорєв