Номер провадження: 22-ц/785/3253/17
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Цюри Т.В.

- Сидоренко І.П.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини, та надання дозволу на виїзд з дитиною, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року, -

встановила:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини.

В своєму позові позивач просив суд визначити місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, а також надати йому постійний дозвіл на вивезення дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у супроводі батька, без згоди матері, до досягнення дитиною 16 річного віку, а також визначити час та день перебування дитини ОСОБА_5 поряд з матір'ю ОСОБА_4 в кожну суботу починаючи з 09:00 годин ранку суботи та повертати дитину ОСОБА_5 у 09:00 ранку у неділю.

В свою чергу відповідачка звернулась до суду зі зустрічним позовом до ОСОБА_3 третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини. В своєму позові ОСОБА_4 просила суд визначити місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею.

Ухвалою суду від 09.12.2016 року вказані позови були об'єднані в одне провадження.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом свої вимоги підтримала, просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала просила у його задоволенні відмовити.

Представник ОСОБА_4 у судовому засіданні первісний позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити, вимоги зустрічного позову просила задовольнити.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у судовому засіданні первісний позов просила задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

У судовому засіданні була заслухана думка ОСОБА_5, щодо вибору місця проживання, відповідно до якої дитина не заперечувала проти проживання разом з батьком.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини задоволена.

Визначено місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

Надано ОСОБА_3 постійний дозвіл на вивезення дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у супроводі батька, без згоди матері, до досягнення дитиною 16 річного віку.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Не погодившись з цим рішенням ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3, а її зустрічний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3. Його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21 березня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Згідно висновку Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.10.2016 року № 01-11/1573 орган опіки та піклування, вирішив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно зі ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Тим більш, що позивач не заперечує проти спілкування дитини з матір'ю.

Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір'ю.

З матеріалів справи вбачається і це було підтверджено сторонами, що при розгляді питання в органі опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 мати не заперечувала визначення його місце проживання з батьком.

В суді першої інстанції сам ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 просив залишити його проживати саме з батьком.

Представик відповідачки ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції підтвердив, що дитина бажає проживати разом з батьком.

При таких даних суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що в інтересах дитини визначити місце проживання з батьком.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини, то суд вважає, ці вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягаючими.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з викладеного вище та з висновку Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.10.2016 року № 01-11/1573 орган опіки та піклування, вирішив визначити місця проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому не міг встановити місця проживання дитини, разом з матір'ю.

Між тим суд першої інстанції також вважав необхідним задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 про надання постійного дозволу на вивезення дитини за межі України у супроводі батька, без згоди матері, до досягнення дитиною 16 річного віку.

Задовольняючи зазначені позовні вимоги суд першої інстанції послався на те, що батько ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою отримання дитиною всебічного та всестороннього розвитку, розширення її кругозору та здобуття спортивних досягнень має намір надати можливість дитини відвідувати інші країни. Тимчасове перебування дитини в різних країнах світу, ознайомлення з різними культурами буде сприяти освітньому вихованню та культурному розвитку дитини, водночас.

На підставі наведеного дійшов висновку, що виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України та не суперечитиме інтересам дитини, а вважав, що тимчасові виїзди малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у супроводі батька, без згоди матері є доцільним.

Однак, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції дійшов таких висновків неповно з'ясувавши обставини по справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідачка заперечувала та не надавала згоди на виїзд малолітньої дитини за кордон, що вона підтвердила в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, пояснивши, що при виїзді за кордон малолітньої дитини відповідачки будуть порушені її права як мати, щодо спілкування з дитиною та порушені інтереси та права дитини.

Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до п. п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.02.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка заперечує проти виїзду її малолітної дитини за кордон і не надає згоди на це в установленому законом порядку, посилаючись на те, що будуть порушені її права як мати, щодо спілкування з дитиною, участі у вихованні дитини та порушені інтереси та права дитини, вказуючи, що позивач перешкоджає їй в спілкуванні з дитиною та участі в його вихованні, в зв'язку з чим вона звернувся з відповідним позовом до суду, що підтверджується рішенням апеляційного суду Одеської області.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України).

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України).

Згідно ст. 18 Конвенції «Про права дитини», яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до вищезазначених норм чинного законодавства та вимог Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» судом можливо ухвалення рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзд дітей за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 Конвенції «Про права дитини»).

Крім того при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суд повинен зазначити в рішенні назву держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, що судом першої інстанції зроблено не було.

За таких обставин, судова колегія вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенні, оскільки порушують права відповідачки на спілкування з дитиною, та перешкоджають виконання відповідачкою своїх обов'язків щодо участі у вихованні дитини, а також порушують і права дитини, щодо перебування зі своєю матерю, адже діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою (ст. 142 СК України).

Таким чином, на підставі наведеного, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги відповідачки в цій частині, і вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року в частині надання ОСОБА_3 постійний дозвіл на вивезення дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у супроводі батька, без згоди матері, до досягнення дитиною 16 річного віку необхідно скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року в частині надання ОСОБА_3 постійний дозвіл на вивезення дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у супроводі батька, без згоди матері, до досягнення дитиною 16 річного віку - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді: І.П. Сидоренко

Т.В. Цюра