Апеляційний суд Житомирської області
Справа №275/5/16-ц Головуючий у 1-й інст. Руденко В. О.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 30 травня 2016 року,

встановила:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулось з даним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 23723 грн. 59 коп., з яких : 11967 грн. 60 коп. заборгованість за кредитом; 9200 грн. 10 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 950 грн. пені та комісії; 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1105 грн. 88 коп. штраф (процентна складова). А також Банк просив стягнути з ОСОБА_2 1218 грн. судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог Банк посилався на те, що відповідно до умов кредитного договору без номера від 27 липня 2006 року відповідач отримала кредит у розмірі 250 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказав, що кредитний договір, укладений між сторонами складається з заяви позичальника, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифами банку». Згідно умов цього договору, банк має право в будь-який час в односторонньому порядку змінювати відсоткові ставки, тарифи та інші умови обслуговування рахунків. Зазначив, що свої зобов'язання з передачі грошових коштів банк виконав, натомість відповідач при поверненні кредитних коштів свої зобов'язання порушила, внаслідок чого утворилась заборгованість перед банком.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 30 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитом в розмірі 11967 грн. 60 коп., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також судом вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Банк подав апеляційну скаргу, де просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову ухвалене без повного, всебічного, обєктивного дослідження всіх обставин справи та належної оцінки доказів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договір та інші правочини.

Судом установлено, що 27 липня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_2 укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 250 грн. зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8-13, 82-83, 85-86).

Фактично відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 83 на звороті).

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що між сторонами наявні правовідносини згідно договору кредиту.

Згідно пунктів 3.2., 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, Клієнт, в даному випадку відповідач, дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Із матеріалів справи убачається, що кредитна картка після закінчення строку дії неодноразово перевидавалась, тобто її дія продовжувалась, останній раз 29 травня 2013 року із строком дії - до травня 2017 року (а.с. 84).

Згідно п.2 Умов та правил надання банківських послуг картковий рахунок це поточний рахунок на якому враховуються операції по платіжній картці.

Судом установлено, що всі операції Банку здійснювалися по одному картковому рахунку, де у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг Банком на протязі 2006 2015 років збільшувався або зменшувався кредитний ліміт, зокрема остання його зміна відбулася 19 серпня 2015 року, коли кредитний ліміт був установлений у розмірі 11970 грн. (а.с. 81).

Відповідач протягом вказаного періоду часу користувалася кредитними коштами, погодилася із змінами кредитного ліміту, частково погашала заборгованість по кредиту. Остання фінансова операція ОСОБА_2 була здійснена 30 січня 2015 року, зокрема поповнення мобільного рахунку через банкомат на суму 31 грн. (а.с. 91).

У суді першої інстанції відповідач визнала заборгованість за кредитним договором у сумі 11976 грн., тобто по тілу кредиту та судові витрати ( а.с. 33, журнал судового засідання).

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо неможливості визначення строку виконання зобовязання, оскільки дія картки, виданої 19 серпня 2015 року встановлена до травня 2017 року.

Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 530 та 626 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, а якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Згідно положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежне виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 550 ЦК України передбачає, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (стаття 617 цього Кодексу).

Згідно п.5.5. Правил користування платіжною карткою Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі , встановленому «Тарифами Банку».

Банк має право дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у встановленої Банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обовязків за цим Договором ( п.5.7 Правил користування платіжною карткою).

Пунктом 5.3. Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невідємних частин Договору.

Відповідно до п.5.2 цих Умов у разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного договору Банк має право вимагати дострокового виконання боргових обовязків в цілому або у встановленою Банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обовязків та інших обовязків за цим Договором.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Судом установлено, що доказів, які спростовують наданий позивачем розрахунок заборгованості по кредитному договору відповідачем не надано і такий не встановлено судом.

Таким чином, є доведеним в судовому засіданні факт порушення зобовязань відповідачем за кредитним договором, тому наявні підстави для стягнення заборгованості по тілу кредиту, по процентам за користування кредитом, пені та комісії.

Приймаючи до уваги, що одночасне стягнення штрафу та пені не відповідає положенням ст. 61 Конституції України відносно того, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, то позовні вимоги є необґрунтованими в цій частині і задоволенню не підлягають.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання стягнення заборгованості по процентам, пені та комісії ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у цій частині.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У звязку із ухваленням колегією суддів рішення про стягнення заборгованості по процентам, пені та комісії, то пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають також стягненню із ОСОБА_2 на користь Банку 2384 грн. 89 коп. понесених витрат на оплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 30 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по процентам, пені та комісії скасувати і ухвалити нове рішення у цій частині про задоволення позову.

Стягнути із ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" () заборгованість за кредитним договором без номера від 27 липня 2006 року станом 30 листопада 2015 року по процентам за користування кредитом в сумі 9200 грн. 10 коп. і заборгованість по пені та комісії у сумі 950 грн.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 30 травня 2016 року в частині стягнення судових витрат змінити, збільшивши суму стягнення з 572 грн. 46 коп. до 2384 грн. 89 коп.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: