Справа № 2-224/10 Головуючий у І інстанції Шинкар А.О.
Провадження № 22-ц/780/1782/17 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 26 21.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

21 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Сліпченка О.І.

суддів Іванової І.В.,Гуля В.В.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 січня 2010 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2009 року Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» (надалі Позивач та/або Банк) звернувся з вищенаведеним позовом, посилаючись на те, що 20 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір. Згідно якого банк відкрив ОСОБА_3 кредитну лінію на споживчі цілі та зобов'язався надати в майбутньому кредити в межах загальної суми 12 000 грн. строком по 15 грудня 2008 року включно зі сплатою банку комісії за надання траншу та сплатою процентів за користування кредитом згідно з додатковою угодою. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором. ОСОБА_3 не виконує свої зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом.

Станом на 04 серпня 2009 року заборгованість не погашена і складала 56 904,12 грн., з яких, кредит - 6 942,02 грн., нараховані проценти за користування кредитом - 696,38 грн., нарахована пеня - 49 265,72 грн., тому позивач просить стягнути з відповідачів солідарно зазначену суму заборгованості.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 січня 2010 рокупозовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення в частині стягнення боргу з апелянта як поручителя за договором поруки та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволені позову, а також вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги знайшли підтвердження в судовому засіданні.

З таким висновком місцевого суду повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2007 року між позивачем і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 33/МІ-040.07.1.Відповідно до п. п. 1.1, 2.2, 3.4.4 кредитного договору та п. п. 1, 1.1, 2 додаткової угоди № 1 до вказаного кредитного договору, банк відкрив ОСОБА_3 кредитну лінію на споживчі цілі та зобов'язався надати в майбутньому кредити в межах загальної суми 12 000 грн. строком по 15 грудня 2008 року включно зі сплатою банку комісії за надання траншу та сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 24% річних.

Відповідно до п. п. 1.2, 3.4.3, 3.4.4 кредитного договору та п. п. 1, 1.1, 2 додаткової угоди № 1 до кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язалась до 15 грудня 2008 року повернути повністю суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом згідно із встановленим графіком повернення кредиту та сплатити комісію за надання траншу.

В якості забезпечення виконання за кредитним договором, між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договори поруки, відповідно до умов яких, останні зобов'язались солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, в зв'язку з чим станом на 04 серпня 2009 року заборгованість складає 56 904,12 грн., з яких, кредит - 6 942,02 грн., нараховані проценти за користування кредитом - 696,38 грн., нарахована пеня - 49 265,72 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 553 ч.1 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржник, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Також з матеріалів справи вбачається, що апелянта належним чином не повідомлено про час та місце розгляду справи.

Згідно з правилами ч. ч. 1, 4, 9 ст. 74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання. Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

У зв'язку із вищевикладеним розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 129 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, не можна вважати, що суд першої інстанції дотримався вимог щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. ст. 74 -76 ЦПК України, чим, окрім іншого, порушено і вимоги ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Відповідно до вимог ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України суд може здійснити заочний розгляд справи лише у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними.

Таким чином колегія суддів вважає, суд першої інстанції в порушення вимог ч.5, ч.9 ст.74, ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України безпідставно здійснив заочний розгляд справи, чим позбавив відповідача права прийняти участь у розгляді позову, надати свої заперечення та докази.

Окрім того судом першої інстанції були порушені вимоги ст. 232 ЦПК України щодо з'ясування поважності причин неявки відповідача у судове засідання, а також безпідставно відмовлено у дослідженні заявлених відповідачем доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, ухвалене судом першої інстанції заочне рішення суперечить положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України, відповідно до якої заочне рішення може бути ухвалене судом у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з апелянта, як з поручителя солідарно стягнуто грошові кошти. Проте, стягуючи ці суми солідарно з відповідачів, місцевий суд не врахував, що порука - це строкове зобов'язання і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Так, за змістом частини четвертої стаття 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу.

Оскільки кредитний договір був укладений до 15 грудня 2008 року, а договори поруки до припинення кредитного договору, позивач звернувся до суду з даними вимогами до поручителів лише у серпні 2009 року, судова колегія вважає, що в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука відповідачів припинена за кредитом відповідачки ОСОБА_3

За таких обставин, колегія суддів вважає, що порука є припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, а відтак у задоволенні позовних вимог Банку до поручителя ОСОБА_2слід відмовити.

Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з позивача на користь апелянта підлягають стягненню судові витрати у розмірі 625,95 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 січня 2010 року в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ПАТ «Родовід банк» на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 625,95 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: