Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.03.2017 м. Бар Вінницької області

Барський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Питель О.В.,

за участі секретаря Гоменюк Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Барського району Вінницької області про витребування безпідставно набутих грошових коштів, -

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Барського району Вінницької області про витребування безпідставно набутих грошових коштів. Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що відповідно до розпорядження Барської районної державної адміністрації його було включено у список власників земельних часток (паїв) на території ОСОБА_2 сільської ради Барського району Вінницької області, і у нього виникло право на земельну частку (пай) з правом отримання державного акту про право власності на земельну ділянку. 25.08.2016 йому було видано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельну ділянку площею 2,111 га, кадастровий номер :02:003:0080, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території ОСОБА_2 сільської ради Барського району Вінницької області. Позивач звернувся у сільську раду, де йому повідомили, що належну йому земельну ділянку передано в оренду фермерському господарству «Три В+», за що сільська рада отримувала орендну плату, яку витрачено на її потреби. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 сільської ради Барського району Вінницької області на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 2969,28 грн та судові витрати.

У судовому засіданні 16.02.2017 позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі з наведених у позові підстав. Пояснив, що приблизно у 1996-1998 роках він працював у с. Ходаки, після розлучення виїхав з села та більше там не бував. З оголошення у газеті дізнався, що має право на земельну ділянку, у сільській раді знайшов сертифікат, зробив технічну документацію, та звернувся для отримання орендної плати, оскільки йому стало відомо, що сільська рада здавала в оренду його ділянку. Орендар пропонував виплатити позивачу орендну плату за 2016 рік у розмірі 3500 грн, однак позивач відмовився, бо вважає, що має право на отримання орендної плати за три роки.

На запитання представника відповідача позивач суду пояснив, що оголошення у газеті «Подільський край» він прочитав навесні 2016 року, оголошення було про те, що ОСОБА_2 сільська рада розшукує пайовиків.

Представник відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі ордеру та витягу з договору про надання правової допомоги від 14.02.2017 (а.с. 29-30), у судовому засіданні 16.02.2017 проти позову заперечила, вказала, що розпаювання земель відбувалося тоді, коли ОСОБА_1 ще працював у Ходаках, однак, він не звертався про виділення ділянки. Пізніше сільська рада розшукувала пайовиків, ОСОБА_1 дізнався про це, звернувся до сільської ради та оформив своє право на земельну ділянку. За вказаних обставин представник відповідача вважає, що сільська рада не є недобросовісним набувачем. Позивач не звертався про витребування земельної ділянки, жодних угод не укладав.

Представник позивача ОСОБА_4, який діє на підставі ордеру та витягу з договору про надання правової допомоги від 24.01.2017 (а.с. 39, 40) у судовому засіданні 10.03.2017 позовні вимоги підтримав та пояснив, що позивач працював у Ходаках, тому мав право на земельну ділянку з моменту розпаювання. Позивачу стало відомо, що його земельну ділянку орендує ФГ «Три В+». Розмір позовних вимог позивач розрахував, виходячи з середньої вартості земельних ділянок. Таким чином, представник позивача просив задовольнити позов та стягнути на користь позивача орендну плату, яку отримувала сільська рада, оскільки позивач є власником земельної ділянки.

На запитання представника відповідача ОСОБА_3 представник позивача ОСОБА_4 суду пояснив, що позовні вимоги ґрунтуються на положеннях ч. 1 ст. 390 ЦК України та ч. 2 ст. 386 ЦК України. Крім того, представник позивача вказав, що вважає пай ОСОБА_1 витребуваним, а саме з моменту реєстрації ним права на земельну ділянку. Щодо розміру позовних вимог представник позивача пояснив, що брав до розрахунку орендну плату у розмірі 5%, а не 4% як зазначено у договорі, оскільки відповідно до закону передбачено розмір орендної плати від 3% до 5%.

Представник відповідача ОСОБА_3 додатково суду пояснила, що позивач став власником земельної ділянки лише влітку 2016 року. До того часу, сільська рада передавала в оренду земельні ділянки, що були невитребуваними паями, що ґрунтується на положеннях Постанови КМУ №122 від 04.02.2004 «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)». При цьому, відповідачем було ураховано, що такі земельні ділянки не могли передаватися нікому у власність, а передавалися лише в оренду до появи власників. Крім того, представник відповідача звернула увагу суду на те, що позивачем вказані вище договори оренди не оспорювалися, вони не визнані недійсними. Таким чином, представник відповідача зазначила, що відповідач діяв законно, а позивач з моменту оформлення ним свого права власності має можливість розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, тому просила у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Барського району Вінницької області ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав пояснення представника відповідача ОСОБА_3

У судовому засіданні були досліджені наступні письмові докази, що підтверджують наведені сторонами обставини.

Відповідно до даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та ОСОБА_3 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 2,111 га, кадастровий номер :02:003:0080, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території ОСОБА_2 сільської ради Барського району Вінницької області (а.с. 3, 4-5).

Відповідно до даних копії Розпорядження Барської районної державної адміністрації №331 від 18.07.2007 ОСОБА_1 було включено до списку власників земельних часток (паїв) на території ОСОБА_2 сільської ради Барського району Вінницької області (а.с. 6-7).

Відповідно до даних довідки ОСОБА_2 сільської ради Барського району Вінницької області земельну ділянку, право на одержання якої мав ОСОБА_1, було передано в оренду фермерському господарству «Три В+», за що сільська рада отримувала орендну плату, до моменту отримання спадкоємцями (власниками) державних актів (а.с. 17).

Між ОСОБА_2 сільською радою Барського району Вінницької області та ФГ «Три В+» були укладені договори на управління спадщиною до моменту отримання спадкоємцями (власниками) державних актів (а.с. 19, 20, 21, 22).

Відповідно до даних копії заяви від 26.01.2017 ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 сільської ради Барського району Вінницької області з проханням повернути виплачену ФГ «Три В +» сільській раді орендну плату за користування його земельною ділянкою (а.с. 23).

Позивач обґрунтував свої вимоги положеннями ч. 2 ст. 386 ЦК України, відповідно до яких власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. А також положеннями ч. 1 ст. 390 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Однак, у судовому засіданні на підставі досліджених обставин, доказів суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Глави 83 Цивільного кодексу України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави». До такого висновку суд дійшов, виходячи з такого.

По-перше, позивачем обрано спосіб захисту, що не відповідає положенням ч. 2 ст. 386 ЦК України. Даний висновок суду кореспондується з позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, що висловлена у п. 3 Інформаційного листа №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав. Зокрема, ВССУ розяснює, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК).

Крім речових, існують також зобовязальні способи захисту права власності. Вони випливають із договорів та інших видів зобовязань і мають конкретний характер.

До речових способів захисту права власності належать позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, позови про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності.

По-друге, виходячи зі змісту позовних вимог ОСОБА_1, який просить витребувати безпідставно набуті грошові кошти, суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Глави 83 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на таке.

Вирішуючи позовні вимоги, суд бере до уваги правовий висновок, який висловив Верховний Суд України у постанові №6-100цс15 від 03.06.2015, та який полягає у наступному.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на положення ст. 204 ЦК України суд дійшов висновку, що відповідач отримав орендну плату на підставі чинних договорів про управління майном, відповідно до яких ОСОБА_2 сільська рада передала в управління ФГ «Три В+» невитребувані земельні ділянки.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 204, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Суд не приймає обставини, зазначені позивачем, та докази, що ним надані, як підставу для визнання плати, що отримана відповідачем на підставі договорів про управління майном, безпідставно набутими грошовими коштами, з огляду на таке.

Позивач надав суду докази, що підтверджують те, що він мав право на отримання земельної ділянки та у серпні 2016 року оформив своє право власності, а також те, що у 2014-2016 роках сільська рада надавала в оренду невитребувані земельні ділянки, серед яких була земельна ділянка, на яку мав право претентувати позивач, та отримувала плату за вказаними договорами. Після оформлення права власності на земельну ділянку позивачем, відповідач жодних договорів щодо його ділянки не укладав. Позивач не звертався до відповідача про витребування земельної ділянки та не оспорював укладені договори. Наведені обставини були доведені позивачем у судовому засіданні та не оспорювалися відповідачем.

Поряд з цим, суд приймає заперечення щодо позовних вимог представника відповідача, яка зазначила, що відповідач діяв законно, з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що позивач 04.08.2016 звернувся для реєстрації свого права власності на земельну ділянку та 16.08.2016 державним реєстратором було проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2,111 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території ОСОБА_2 сільської ради Барського району Вінницької області (а.с. 3, 4). Наведене не оспорював позивач, вказавши, що лише навесні 2016 року дізнався, що має право на земельну ділянку, прочитавши оголошення у газеті, та після оформлення права власності звернувся до сільської ради, до цього не звертався.

Відповідно до п. 12 Постанови КМУ №122 від 04.02.2004 «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки передаються у розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду. На підставі наведеного положення сільською радою було передано земельні ділянки в оренду у 2014, 2015 та 2016 роках. При цьому умовами договорів було ураховано права власників земельних ділянок, у разі їх появи (а.с. 19, 21, 22). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач отримував орендну плату не безпідставно, а на підставі договорів, які позивач не оспорював, тому суд встановив, що права позивача не були порушені і у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: