У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Херсонського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Херсонської обласної державної адміністрації та Державного підприємства Херсонське лісомисливське господарство» до Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області, ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування розпоряджень голови, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов'язання повернути земельну ділянку, за касаційною скаргою заступника прокурора Херсонської області на рішення апеляційного суду Херсонської області від 22 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Херсонський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Херсонської обласної державної адміністрації та Державного підприємства Херсонське лісомисливське господарство» звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що у ході перевірки було встановлено, що розпорядженням голови Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області від 17 липня 2006 року № 727 припинено право постійного користування земельною ділянкою Білозерського лісництва Державного підприємства Херсонське лісомисливське господарство» (далі - ДП «Херсонське лісомисливське господарство») площею 0,7 га, що відносилася до земель лісового фонду та переведено до земель запасу державної власності на території Кізомиської сільської ради.

Розпорядженням голови Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області від 22 лютого 2007 року № 159 надано згоду на передачу в оренду вказаної земельної ділянки ОСОБА_4 для сінокосіння, на підставі якого відповідачем було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо передачі йому в оренду цієї земельної ділянки, яка була затверджена розпорядженням голови Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області від 07 червня 2007 року № 548 й з ОСОБА_4 було укладено договір оренди спірної земельної ділянки.

Посилаючись на те, що оскаржувані розпорядження винесені з порушенням норм земельного та лісового законодавства, внаслідок чого відповідачу незаконно було передано спірну земельну ділянку в оренду, прокурор просив визнати недійсними розпорядження Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області від 17 липня 2006 року № 727 «Про припинення права користування земельною ділянкою (вилучення)», від 22 лютого 2007 року № 159 «Про згоду щодо передачі в оренду земельної ділянки для сінокосіння», від 07 червня 2007 року № 548 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду», визнати недійсним на майбутнє договір оренди землі та зобов'язати ОСОБА_4 повернути земельну ділянку до земель лісового фонду ДП «Херсонське ЛМГ».

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 08 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано недійсними та скасовано розпорядження голови Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області від 17 липня 2006 року № 727 «Про припинення права користування земельною ділянкою (вилучення)», від 22 лютого 2007 року № 159 «Про згоду щодо передачі в оренду земельної ділянки для сінокосіння», від 07 червня 2007 року № 548 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду». Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області та ОСОБА_4, зареєстрований у Білозерському районному відділенні Херсонської регіональної філії Центру ДЗК 14 серпня 2007 року за № 4 АА 71400046. Зобов'язано ОСОБА_4 повернути у власність держави земельну ділянку, площею 0,7 га, розташовану в адміністративних межах Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області із земель державної власності на території Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області, кадастровий номер НОМЕР_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 22 липня 2016 року рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 08 лютого 2016 року скасовано, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Херсонської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою цієї статті органи та інші особи, які відповідно до статті 45 ЦПК України звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем заявлено про застосування позовної давності (а. с. 23, т. 1).

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (далі - Закон № 4176 - VI) пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

ЦейЗакон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-832цс16.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах Херсонської обласної державної адміністрації та ДП «Херсонське лісомисливське господарство». При цьому як видно із листа ДП «Херсонське лісомисливське господарство» від 01 червня 2006 року, адресованого голові Білозерської районної державної адміністрації назване підприємство було поінформовано про вилучення спірної земельної ділянки з його користування та передачу його до земель запасу Кізомиської сільради (а. с. 30, т. 1). Відповідно до статуту ДП «Херсонське лісомисливське господарство», зареєстрованого 10 лютого 2005 року належить до сфери управління Державного комітету лісового господарства України і входить до сфери управління Херсонського обласного управління лісового господарства. Серед основних напрямків діяльності цього підприємства значиться обов'язок здійснення обліку лісового фонду та реєстрація всіх змін у його складі, встановлення та зміна меж лісництв (п.2.2.7). Отже названа юридична особа, в силу закону, здійснює делеговані їй повноваження держави у сфері лісокористування та лісоохорони.

Таким чином, особа - суб'єкт, який здійснює повноваження, делеговані їй державою у відповідній сфері в інтересах якої прокурором було заявлено позов знала про порушення права ще 01 червня 2006 року, а відтак строк позовної давності для такої особи закінчився 01 червня 2009 року.

Відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності (а. с. 23, т.1).

Прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах ДП «Херсонське лісомисливське господарство» 26 червня 2013 року тобто поза межами строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не навів, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Апеляційний суд обґрунтовано відмовив у позові. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Херсонської області відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 22 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М., Маляренко А.В. Ступак О.В.