УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Карпенко С.О.,
Леванчука А.О.,Маляренка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо», партнерства з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт», ОСОБА_9, приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Донецької області Кандзюби О.Є., ОСОБА_11, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Лєон», Печерська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_6, яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8, звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк Камбіо», партнерства з обмеженою відповідальністю «Інланд Транзіт», ОСОБА_9, Приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Донецької області Кандзюби О.Є., ОСОБА_11, треті особи: ТОВ «Лєон», Печерська районна в м. Києві районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визнання договору іпотеки недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що позивач з 1994 року перебуває у шлюбі з третьою особою ОСОБА_11, від шлюбу мають дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які з 07 грудня 2010 року зареєстровані та проживають в належній на праві власності третій особі ОСОБА_11 квартирі АДРЕСА_1 і переданій останнім в іпотеку відповідачу ПАТ «Банк Камбіо» на підставі Договору іпотеки від 18 листопада 2011 року, укладеного в забезпечення зобов'язань третьої особи ТОВ «Леон» перед відповідачам ПАТ «Банк Камбіо» за кредитними договорами від 15 грудня 2010 року. В подальшому, 10 грудня 2014 року право вимоги за Кредитними договорами від 15 грудня 2010 року та Договором іпотеки від 18 листопада 2011 року було передано відповідачу ПОВ «Ірланд Транзіт», яким в свою чергу, 10 грудня 2014 року право вимоги за договором Іпотеки від 18 листопада 2011 року було передано відповідачу ОСОБА_9 Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року № 757/10469/15-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відповідача ОСОБА_9 на зазначену вище спірну квартиру. Позивач, посилаючись на порушення майнових прав та інтересів своїх неповнолітніх дітей, які на момент укладення оспорюваного Договору іпотеки від 18 листопада 2011 року мали право користування та проживали у спірній квартирі, просила суд визнати оспорюваний договір недійсним на підставі ч. 1, ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦПК України, оскільки при його укладенні не дотримано вимог Закону України ч. 3 ст. 15 «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ч. 2 ст. 177 СК України про необхідність попередньої згоди органу опіки та піклування, а також положень п. 1.9, п. 1.10 гл. 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом МЮ України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 18 листопада 2011 року між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_11, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Донецької області Кандзюбою О.Є. за реєстровим № 3420. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зміст оспорюваного договору іпотеки від 18 листопада 2011 року суперечить положенням ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскільки оспорюваний договір іпотеки був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, а також, оскільки іпотека без відповідного дозволу суперечить правам та інтересам неповнолітніх дітей іпотекодавця ОСОБА_11 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які на підставі закону мають права користуватись спірною квартирою та проживати у ній і можуть втратити ці права внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки та припинення права власності їх батька ОСОБА_11

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час укладення іпотечного договору батьки, як законні представники, не визнали право своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на проживання в спірній квартирі.

Іпотекодавець, будучи батьком своїх дітей, надав відповідні гарантії в п. 3.7. іпотечного договору, а саме засвідчив та гарантував, що на момент укладення цього договору предмет іпотеки у володінні та користуванні малолітніх та неповнолітніх дітей не знаходиться. Іпотекодавець засвідчив та гарантував, що протягом дії цього договору ним не буде без письмової згоди іпотекодержателя проведено юридичних дій з питань реєстрації у квартирі, що є предметом іпотеки, малолітніх та неповнолітніх дітей.

Дозволу на проведення реєстрації у квартирі малолітніх та неповнолітніх дітей іпотекодавця іпотекодержатель не надавав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 12 лютого 1994 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_11, від шлюбу мають дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які з 07 грудня 2010 року зареєстровані та проживають в належній на праві власності ОСОБА_11 квартирі АДРЕСА_1

На підставі договору іпотеки від 18 листопада 2011 року, укладеного в забезпечення зобов'язань ТОВ «Леон» перед відповідачем ПАТ «Банк Камбіо», за генеральною кредитною угодою та кредитними договорами від 15 грудня 2010 року, ОСОБА_11 передав зазначену вище квартиру в іпотеку відповідачу ПАТ «Банк Камбіо».

Встановлено, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року № 757/10469/15-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки, за зазначеним договором іпотеки від 18 листопада 2011 року, шляхом визнання за відповідачем ОСОБА_9 права власності на дану квартиру як іпотекодержателя, право вимоги до якого перейшло шляхом укладення договорів про передачу права вимоги за кредитними договорами від 15 грудня 2010 року та договором іпотеки від 18 листопада 2011 року між відповідачами ПАТ «Банк Камбіо», ПОВ «Ірланд Транзіт» та ОСОБА_9

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За положеннями статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин, вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування, суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 липня 2017 року у справі № 6-1002цс17.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що іпотекодавець, укладаючи договір іпотеки, гарантував, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передача предмета іпотеки в іпотеку не порушує прав та інтересів зазначених осіб; разом з тим, іпотекодавець приховав той факт, що право користування спірним житлом фактично мали неповнолітні діти, а також, що їх права внаслідок укладення цього договору не порушене. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним.

Позивач, будучи матір'ю своїх дітей, надала нотаріальну згоду на укладення іпотечного договору з відповідними умовами.

Доводи касаційної скарги, що судом апеляційної інстанції не враховано відсутність на даний час у дітей іншого придатного для проживання житла, не є підставою для визнання недійсним правочину, оскільки дотримання сторонами вимог законодавства перевіряється судами саме на момент його вчинення.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

РішенняАпеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.В. Кадєтова С.О. Карпенко А.О. Леванчук А.В. Маляренко