Справа № 681/1652/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року

Полонський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Горщар А.Г.

секретарі Будник Д.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полонне цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічний позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третьої особи ОСОБА_3 про визнання додаткової угоди недійсною,

встановив:

Представник публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі ОСОБА_5) звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів 5459,04 долара США, що еквівалентно 118515 грн.79 коп. заборгованості по кредиту та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1777 грн. 74 коп.

В обґрунтування вимог представник позивача зазначав, що відповідач ОСОБА_2 08.02.2008 року уклав з Банком договір № HMPWGI, згідно якого отримав кредит у розмірі 60000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.02.2018 року.

Згідно заяви ОСОБА_2Є кредитний договір № HMPWGI від 08.02.2008 року переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 12138,78 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання вищезгаданого договору 08.02.2008 року було укладено договір поруки з ОСОБА_3

Відповідачі не виконали свій обов`язок щодо своєчасного повернення кредиту, тому з них підлягають стягненню борг по неповернутому кредиту, проценти, пеня, комісія та штрафи, а також судові витрати.

При розгляді справи представник позивача позов підтримала та просила такий задовольнити з вказаних вище підстав.

Відповідач ОСОБА_2 не погодившись з вищевказаним позов подав зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання додаткової угоди від 08.08.2008 року до кредитного договору від 08.02.2008 року недійсною з тих підстав, що вона не відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме не було повідомлено про сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням договору, а також існує дисбаланс нарахування процентів.

Крім того, при укладені додаткової угоди в іноземній валюті банк свідомо його не проінформував про знецінення національної валюти (гривні), щодо валюти кредиту. Такі дії відповідача порушили його права, як споживача послуг та ввели в оману у звязку з чим призвели до значного здороження кредитного курсу та збільшення розміру зобовязань.

Також ОСОБА_2 вказав, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не вправі був укладати споживчий кредитний договір у іноземній валюті через відсутність у нього індивідуальної ліцензії, а повернення кредиту в іноземній валюті суперечить вимогам Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вважаючи, що відповідач з метою отримання за його рахунок фінансової вигоди у вигляді відсотків за користування кредитом, штрафів та пені свідомо не проінформував його про можливі негативні наслідки укладання додаткової угоди до кредитного Договору, чим порушив чинне законодавство і підштовхнув його до такого ж порушення, просить визнати вищезгадану додаткову угоду недійсною,застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та двосторонню реституцію.

Відповідачка ОСОБА_3 в поданій до суду заяві позов банку не визнала в повному обсязі, а позовні вимоги по зустрічному позову підтримала.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 08.02.2008 року уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір № HMPWGI, згідно якого отримав кредит у розмірі 60000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.02.2018 року із встановленим графіком щомісячного погашення.

В забезпечення виконання вищезгаданого договору 08.02.2008 року було укладено договір поруки з ОСОБА_3, відповідно до якого остання прийняла на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_6 зобовязань за кредитним договором.

Згідно заяви ОСОБА_2Є кредитний договір № HMPWGI від 08.02.2008 року переведено з валюти гривня в валюту долар США, тобто було укладено додаткову угоду до вищезгаданого договору. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 12138,78 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства.

На порушення договірних зобовязань відповідач отримані грошові кошти не повертає.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, зобовязаний сплатити кредитору суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також розмір відсотків, який зазначено в договорі.

За ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Як визначено в ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

За загальними приписами ч.2 ст.1050 ЦК України, наслідками порушення відповідачем зобовязань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Відповідно до вимог ст.ст.610,554 ЦК України боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники.

Згідно п.5 Договору поруки, поручитель зобовязаний виконати зобовязання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом пяти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була предявлена поручителю ОСОБА_3 щодо виконання забезпеченого зобовязання останньою виконана не була.

У звязку з невиконанням відповідачами зобовязань за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів утворилася заборгованість, яка станом на 04.08.2015 складається 5459,04 доларів США, що за курсом 21,71 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 04.08.2015 року складає 118515,79 грн., а саме:

- 4816,10 доларів США заборгованість за кредитом; 280,86долларів США-заборгованість по процентам за користування кредитом; 57,69 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 33,47доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 11,52 доларів США штраф (фіксована частина); 259,41 доларів США штраф (процентна складова).

Як встановлено судом вище, відповідачі зобовязанні виконувати взяте на себе грошове зобовязання, однак ухиляються.

Виходячи із аналізу матеріалів справи, суд вважає що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2, то суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1-3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Із додаткової угоди укладеної 08.08.2008 року вбачається, що ОСОБА_2Є, підписуючи додаткову угоду до договору про іпотечний кредит погоджувався з викладеними у ній договірними умовами кредитування, сторони досягли згоди з усіма істотними умовами договору які набирали чинності з моменту його підписання.

Проте, що ОСОБА_2 погоджувався із значеними вище умовами, у тому числі і викладених у додатковій угоді він підтвердив своїм власноручним підписом.

Дані обставини свідчать, що при укладанні даного договору, який не суперечить цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин був вчинений у встановлений законом формі та спрямований на реальне настання правових наслідків отримання надання кредиту (конвертування валюти з гривні в долари США), тобто всі його умови відповідали вимогам ст.203 ЦК України.

Крім того в судовому засіданні ОСОБА_2 дані обставини не заперечував та стверджував, що із змістом та умовами договору до підпису знайомився, будь-яких претензій не мав і не порозумінь не виникало.

Дані обставини підтверджуються й тим, що питання щодо недійсності укладеного правочину ОСОБА_2 не ставив, будь-яких вимог з цього приводу не предявляв, зобовязання відповідно до умов договору виконував до 16.03.2015 року, а такі вимоги предявив лише при зверненні банку з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, які свідчать про його обізнаність з кредитними умовами.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему регулювання і валютного контролю .

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.2 Закону України „Про банки і банківську діяльність кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_5 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_5 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління ОСОБА_5 банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_5 банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що за відсутністю нормативних умов індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

За повідомленням ОСОБА_5 банку України ЗАТ КБ «Приватбанк» здійснював свою діяльність відповідно до банківської ліцензії №22 від 04 грудня 2001 року, в тому числі на здійснення операцій з надання кредитів у іноземній валюті, у тому числі фізичним особам.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про ОСОБА_5 України»офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_5 Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю встановлюється ОСОБА_5 Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів»затверджених Постановою правління ОСОБА_5 банку України від 12.11.2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено.

Тому суд відхиляє доводи ОСОБА_2 щодо дискримінаційності умов додаткової угоди в частині валюти кредитування, оскільки укладаючи спірний кредитний споживчий договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настанене.

Виходячи із змісту ст.ст. 1046,1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення за зобовязаннями, як це передбачено ст. 617 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ст.625 ЦК України ).

Отже, позивач зобовязаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства.

Як вбачається із заявлених вимог ОСОБА_2Є, він також зіслався на те, що після укладення договору споживчого кредиту відбулася істотна зміна обставин, якою він керувався укладаючи даний договір, а саме: значне зростання курсу долара США по відношенню до курсу гривні України, що потягло за собою значне дорожчання кредитного курсу, однак спроб досудового регулювання даного спору не здійснював.

З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку про те, що при укладенні вищезгаданого договору споживчого кредиту від 08.08.2008 року в іноземній валюті та беручи на себе певні зобовязання сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним та враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом. Ризик підвищення курсу долару США до гривні несе саме позичальник.

Крім того, як пояснив представник банку укладена 08.08.2008 року додаткова угода не передбачала, будь-яких інших витрат, крім тих, що були зазначені в договорі укладеному 08.02.2008 року, тому у відповідачів не збільшився обсяг відповідальності по виконанню зобовязань по додатковій угоді.

Вищенаведені обставин, поведінка та дії сторін свідчать, що договір споживчого кредиту між сторонами був укладений відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, а тому підстав для визнання договору недійсним та задоволення інших вимог ОСОБА_2 у суду підстав не має.

Відповідно до ст.88 ЦПК з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 1777 грн.74 коп., що підтверджено документально.

керуючись ст.ст.10, 60, ч.3 ст.209, ст.ст.212-215, 294 ЦПК України, -

ухвалив:

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HMPWGI від 08 лютого 2008 року, розмір якої станом на 04 серпня 2015 року становить 5459 (пять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) долари США 04 цента, що еквівалентно 118515 грн. 79 коп., котра складається з: заборгованість по процентах за користування кредитом - 4816,10 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 280,86 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 57,69 доларів США, заборгованість за пенею та комісією - 726,63 грн., що еквівалентно 33,47 доларів США, штраф (фіксована частина) - 11 доларів США, штраф (процентна складова) - 259,41 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача по 888 грн. 87 коп. з кожного витрати по сплаті судового збору.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третьої особи ОСОБА_3 про визнання додаткової угоди недійсною, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Хмельницької області через Полонський районний суд Хмельницької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: