Категорія 48Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Берегового О.Ю., Матківської М.В.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., представників позивачки, апелянтки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спо-ру, на стороні позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6, розгля-нувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеля-ційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ

майна, що є у спільній сумісній власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

14 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернулася у Вінницький міський суд Вінниць-кої області з позовом до ОСОБА_6 за участі третьої особи, яка не заявляє самостій-них вимог щодо предмету спору, на стороні позивачки ОСОБА_4 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 була власником 43/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 та вирішила розпорядитися цим майном на власний розсуд і подарувала його в рів-них частках своїм синам ОСОБА_6 та ОСОБА_4, про що їх повідомила, дозволив-ши здійснити між собою відповідний поділ. Рідні брати між собою не знаходять спільної мови, на думку позивачки це сталося внаслідок того, що ОСОБА_6, скори-ставшись її довірою, оформив на себе більшу частку майна. Про такі обставини пози-вачці стало відомо після ухвалення Вінницьким міським судом Вінницької області у квітні 2017 року рішення у справі за позовом ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на 111 кв.м. присадибної земельної ділянки. Позивачка вважає, що ОСОБА_6 привласнив собі більшу частку житла та земельної ділянки, діючи з умислом шля-хом обману. З метою привласнення більшої частки майна відповідач за рішенням тре-тейського суду отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку. Вра-ховуючи вказані обставини, ОСОБА_2 просила суд поділити присадибну земельну ділянку розміром 43/100 частки між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 порівну, по 166,6 кв.м. кожному ( а. с. 3-7, 55 ).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено ( а. с. 102-104 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням у справі, позивачка ОСОБА_2, її представник ОСОБА_3 оскаржують його в апеляційному порядку, просять дане рі-шення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Апелянти вважають оскаржуване рішення незаконним, ухваленим без повного з'ясу-вання обставин справи, з порушенням норм процесуального права ( а. с. 114-115 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення і заперечення на апеляційну скаргу осіб, які беруть участь у справі, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунто-ваність оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та ви-мог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апе-ляційна скарга задоволенню не підля-гає.

Відповідно до норм статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного су-дочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в су-довому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановле-ними, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що згідну пункту 2.12 рішення Вінницької міської ради від 23 листопада 2007 року № 1558 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_6 передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 776 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку. На підставі цього рішення органу місцевого самоврядування вказаним спів-власникам виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку від 18 лю-того 2008 року серії НОМЕР_1 . Відповідно до його копії земельна ділянка по АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_6 на підставі рішення Він-ницької міської ради від 23 листопада 2007 року № 1558 ( а. с. 20, 47 ).

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 22 березня 2011 року у ци-вільній справі № 2-180/11 був задоволений позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про встановлення порядку користування земель-ною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 площею 0,0776 га., такий по-рядок встановлений згідно додатку № 2 до висновку судової будівельно-технічної ек-спертизи від 23 грудня 2010 року № 2051. Висновок експертизи є невід'ємною части-ною рішення суду, що набрало законної сили 28 травня 2001 року ( а. с. 25-27 ). Від-повідно до додатку № 2 до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23 грудня 2010 року № 2051 ОСОБА_2 згідно з розміром ідеальної частки співвлас-ників виділено у користування 43/300 частки присадибної земельної ділянки, ОСОБА_6 відповідно - 43/150 частки ( а. с. 19 ).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року у цивільній справі № 127/540/17 за ОСОБА_4 за його ж позовом до матері ОСОБА_2 визнано право власності на 43/300 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 111 кв.м., якою користува-лася ОСОБА_2, у земельній ділянці загальною площею 776 кв.м., порядок корис-тування якою встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 22 березня 2011 року у цивільній справі № 2-180/11. Дане судове рішення набрало закон-ної сили 25 квітня 2017 року ( а. с. 23-24 ).

Відмовляючи у задоволенні позову матері відповідача та третьої особи, яка не за-являє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки ОСОБА_2, суд першої інстанції послався на недоведеність обставин порушення відповідачем її земельних прав, оскільки із встановлених фактів убачається, що на день звернення в суд з даним позовом вона не була і не є власницею спірної земельної ділянки. При цьому твердження позивачки про належність їй 43/100 частки присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 776 кв.м., є хибними, оскільки рішенням Вінницької міської ради від 23 листопада 2007 року № 1558 зазначена земельна ділянка передана у спільну сумісну власність без визначення часток у праві власності. Посилання позивачки на привласнення відповідачем більшої частки житла та земельної ділянки з кваліфікуючими ознаками, передбаченими нор-мами статті 230 ЦК України, суд визнав не обґрунтованими, не підтвердженими на-лежними і допустимими доказами.

З висновком суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному рішенні від 05 жовтня 2017 року, необхідно погодитися, оскільки він є вірним, об'єктивним, таким, що відповідає фактичним обставинам справи, вимогам чинного земельного та цивіль-ного законодавства України.

Оскаржуючи судове рішення, апелянти зазначають, що наявні в матеріалах спра-ви докази свідчать про дійсну наявність у власності ОСОБА_2 спірної земельної ділянки. Проте позивачка визначила предметом розгляду даної справи не захист своїх особистих прав, а просила суд поділити між її синами ОСОБА_6 та ОСОБА_4 майно спільної сумісної власності, але суд першої інстанції не з'ясував усіх обставин справи. Окрім того, апелянти вказують, що ухвалою судді суду першої інстанції від 07 вересня 2017 року у справі на 28 вересня 2017 року призначалося попереднє судове засідання. Однак за наявності в матеріалах справи доказів щодо права власності на спірне майно іншої особи, які не були відомі позивачці, на стадії підготовки справи до судового розгляду, суд з власної ініціативи не замінив неналежного відповідача, не повідомив про такі обставини позивачку, не постановив ухвалу про необхідність усу-нення недоліків позовної заяви та заміни неналежного відповідача. Лише у судовому засіданні 05 жовтня 2017 року апелянтам стало відомо про дані обставини, тому вони не мали можливості подати суду відповідне клопотання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, ви-кладених в оскаржуваномусудовом рішенні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно виходив з того, що рішенням Вінницької міської ради від 23 листопада 2007 року № 1558 земельна ділянка площею 776 кв.м. по АДРЕСА_1 була передана безоплатно у спільну сумісну власність без визначення часток кожного із співвласни-ків для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спо-руд згідно з даними матеріалів інвентаризації від 01 березня 2005 року, тому доводи апелянтів про належність позивачці 43/100 частки присадибної земельної ділянки є абсолютно спростованими. На 43/300 частки вказаної земельної ділянки, які перебу-вали у її користуванні згідно рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 22 березня 2011 року, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року визнано право власності за її сином ОСОБА_4 Тобто майно, що, наразі, вона бажає розділити між синами, вибуло з її власності, відтак вона втратила право будь яким чином ним розпоряджатися, крім випадків порушення її власних прав та інтересів, що невстановлені. За наявності спору між власниками земельної ді-лянки щодо її розміру вони вправі самостійно звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Однак ані ОСОБА_4, ані ОСОБА_6 до суду з цього питання не зверталися, а позивачка на представництво їх інтересів не уповноважена. Окремо слід наголосити, що вказуючи у власних вимогах про наяв-ність у неї згідно свідоцтва про право власності від 10 листопада 1993 року ( а. с. 21 ) права власності на 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарських будівель, ОСОБА_2 помиляєть-ся, стверджуючи про наявність у неї права власності на 43/100 частин присадибної земельної ділянки. Відтак суд першої інстанції правильно визнав недоведеною пози-цію позивачки про порушення відповідачем її законних прав.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу обов'язку суду з власної ініціативи замінити неналежного відповідача, то необхідно зазначити, що в силу статті 33 ЦПК України, на яку і посилаються апелянти у апеляційній скарзі, залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача є правом, а не обов'язком суду, тим паче, що особи, які брали участь у справі не були позбавлені можливості в ході судового роз-гляду, навіть в останньому судовому засіданні, подавати відповідні клопотання з цьо-го приводу. Отже ця обставина в контексі частини третьої статті 309 ЦПК України не може слугувати достатньою підставою для скасування цілком правильного та закон-ного рішення суду на задоволення безпідставної апеляційної скарги. Належить під-креслити, що попереднє судове засідання у цій цивільній справі, на що вказують апе-лянти, не призначалося; це вбачається зі змісту ухвали судді Вінницького міського суду Вінницької області від 07 вересня 2017 року ( а. с. 56 ).

Колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись з висновками суду першої ін-станції, викладеними у рішенні від 05 жовтня 2017 року, приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки суд не помилився у за-стосуванні норм законодавства, які апелянт трактує на свій розсуд, дав вірну, аргу-ментовану оцінку як доводам позивачки, так і запереченням відповідача.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносин, що склалися між сто-ронами у справі, застосував саме ті норми матеріального права, що регулюють дані правовідносини, повно та об'єктивно оцінив усі докази сторін, надані суду у відповід-ності з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на під-ставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви апелянтів, викладені у скарзі на судове рішення, не спростовують виснов-ків суду першої інстанції щодо необгрунтованості та безпідставності заявлених позов-них вимог.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рі-шення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись нормами статей 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів апеляційного суду -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, од-нак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого су-ду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом: