АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 653/44/17 Головуючий в суді І інстанції: Шарко Н.А.
Номер провадження: 22-ц/791/569/17 Доповідач: Бездрабко В.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року березня місяця 16 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області у складі:

Головуючого: Бездрабко В.О.

Суддів: Кузнєцової О.А.

Приходько Л.А.

Секретар: Зварич С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 26 січня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4, заінтересована особа Генічеський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із вказаною заявою, посилаючись на те, що є громадянами України, які проживають в м.Сімферополь Автономної Республіки Крим, що є тимчасово окупованою територією України.

21 квітня 2016 року на тимчасово окупованій території України в м.Алушта, АР Крим ними укладений шлюб, за яким ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Алушта, АР Крим у заявників народилася донька - ОСОБА_6.

Оскільки Автономна республіка Крим є тимчасово окупованою територією України, а видані заявникам документи про реєстрацію шлюбу та народження дитини є недійними і не створюють правових наслідків на території України, з метою отримання свідоцтва про шлюб та свідоцтва про народження доньки, зразка передбаченого нормативно-правовими актами України, просили суд встановити факт укладення 21 квітня 2016 року на тимчасово окупованій території України в м.Алушта, АР Крим шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також встановити факт народження ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м.Алушта, АР Крим їх доньки ОСОБА_6.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 26 січня 2017 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, заявники подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.

В судове засідання сторони не з'явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у встановленні фактів, що мають юридичне значення, суд першої інстанції виходив із того, що заявниками не доведено належними і допустимими доказами, у відповідності до положень ст.60 ЦПК України, наявність заявлених юридичних фактів. Крім того, на думку місцевого суду, є об'єктивні підстави вважати, що заявники є громадянами іншої країни, тоді як Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Проте, повністю погодитися із висновком суду не можна.

Частиною 4 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства Російської Федерації не визнається Україною та не є підставою для втрати громадянства України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є громадянами України, зареєстрованим місцем проживання яких є АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, відповідно. На підтвердження цих обставин заявниками надано копії паспортів громадян України встановленого зразку (а.с.4,5). Відомості про припинення відносно них громадянства України відсутні.

Згідно ч.1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав і інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч.2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. До таких фактів відповідно до приписів ст.256 ЦПК України належать, у тому числі, факт реєстрації шлюбу, народження особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Встановлено, що заявниками на підтвердження факту народження у них ІНФОРМАЦІЯ_1 дитини надано копії документів: медичне свідоцтво про народження дитини, серія НОМЕР_1 від 23 листопада 2016 року, видане Алуштинською центральною міською лікарнею; індивідуальна карта вагітної і породіллі ОСОБА_4 НОМЕР_2; виписний епікриз породіллі (а.с.6-9). Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст.58,59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Допустимими є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості наданих заявниками доказів, слід виходити із положень ч.2,3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до яких будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із цим, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справі в частині встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до вимог українського законодавства є джерело права.

Згідно рішень ЄСПЛ у справах проти Туреччини ( "Loizidou v Turkey», «Cyprus v. Turkey»), Молдови та Росії («Mozer v. the Republic of Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case) суд наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою].

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти у відповідності до сформульованого Консультативного висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення.

Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватись недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації майнових та особистих немайнових прав, як для заявників, так і для самої новонародженої дитини, колегія суддів вважає можливим, як виняток, прийняти до уваги медичні документи, видані лікарняними закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, які підтверджують факт народження ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року на тимчасово окупованій території України, в м.Алушта, Автономної Республіки Крим, Україна, доньки - ОСОБА_6.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції у зазначеній частині в порядку ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення цих вимог заявників.

Разом із цим, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту реєстрації заявниками шлюбу.

Згідно положень п.4 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, зі змінами, встановлення факту реєстрації шлюбу можливе, якщо в органах реєстрації актів громадського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акта громадянського стану.

На підтвердження укладення 21 квітня 2016року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шлюбу, останні надали копію свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_3, виданого Алуштинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим (а.с.6).

Під час розгляду справи заявниками не надано належних та допустимих доказів щодо неможливості укладення ними шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану на території України.

Слід зазначити, що з метою апробації європейських стандартів у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, спрямованих на створення сприятливих умов для отримання фізичними особами адміністративних послуг у зазначеній сфері, та забезпечення реалізації гарантованого державою права на шлюб, зокрема для громадян, які проживають на тимчасово окупованій території, на території України запроваджено реалізацію пілотного проекту щодо державної реєстрації шлюбу у скорочені строки за обраним заявниками місцем, у тому числі, у м.Херсоні. Державна реєстрація шлюбу проводиться в строк, визначений заявниками, у тому числі в день подання відповідної заявки.

З огляду на наведене та враховуючи, що відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» надана заявниками копія свідоцтва про шлюб є недійсною і не створює будь-яких правових наслідків, а заявники не довели поважності причин неможливості проведення ними реєстрації шлюбу на території України, де для них створені умови щодо реалізації права на шлюб, колегія суддів приходить до висновку про відхилення доводів апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду в частині відмови у встановленні заявленого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 юридичного факту щодо укладення шлюбу.

Керуючись ст.ст. 257-1, 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 26 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні вимог щодо встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Встановити факт народження ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 на тимчасово окупованій території України, в м.Алушта, Автономної Республіки Крим, Україна, батьком якої є ОСОБА_3, матір'ю - ОСОБА_4.

Рішення в частині встановлення факту народження дитини підлягає негайному виконанню.

В решті частини рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді : О.А. Кузнєцова

Л.А. Приходько