Справа № 128/2440/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

14 лютого 2017 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді Саєнко О.Б., при секретарі Микитюк І.С., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці Вінницької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Сокиринецької сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

23 червня 2016 року позивач звернувся до Вінницького районного суду із позовом до Сокиринецької сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26.02.2015 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: с. Сокиринці Вінницького району Вінницької області, вул. Л. Українки, 20. Інша ? частка даного будинковолодіння належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, згідно свідоцтва № 213 про право приватної власності на будинковолодіння від 18.12.1989 року, як голові колгоспного двору.

Однак, реєстраційною службою відмовлено позивачу у проведенні реєстрації права власності на ? частку вищезазначеного житлового будинку у зв'язку із неналежним оформленням правовстановлюючих документів, а саме у зв'язку з відсутністю відмітки про державну реєстрацію права власності у на 1/2 частку житлового будинку, який належить до суспільної групи колгоспний двір.

Просить суд визнати за ним право власності на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: с. Сокиринці Вінницького району Вінницької області по вул. Л. Українки, 20.

У судове засідання позивача ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 не зявився, представником через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі просить їх задовільнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Вінницького району в судове засідання двічі не зявився по невідомим причинам, про дату, час та місце проведення якого повідомлявся належним чином , у звязку з чим, суд виніс ухвалу про заочний розглядає даної справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1, як голові колгоспного двору належить ? частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: с. Сокиринці, Вінницького району Вінницької області по вул. Л. Українки, 20, що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння №213 (а.с.4).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26.02.2015 року за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: с. Сокиринці Вінницького району Вінницької області по вул. Л. Українки, 20, в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_4, яка померла 24.10.2011 року (а.с.5-6).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно, виконавчого комітету Вінницької міської ради відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності ? частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: с. Сокиринці Вінницького району Вінницької області по вул. Л. Українки, 20, оскільки подані документи для проведення державної реєстрації прав не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» від 06 жовтня 2016 року, а саме: колгоспні двори відсутні в переліку об'єктів нерухомого майна.

Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Відповідно до ч.1 ст.325 ЦК України, субєктами приватної власності є фізичні та юридичні особи. Згідно до положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ч.1 ст. 392 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

З огляду на вищезазначені обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки будинковолодіння №20 по вул. Л. Українки в с. Сокиринці, Вінницького району Вінницької області, відносилось до категорії колгоспного двору, ? частка даного будинковолодіння належить позивачу в порядку спадкування за азаконом після смерті матері , на підставі рішення суду від 26.02.2015 року, а інша ? частка даного будинковолодіння підлягає визнанню за ним права власності, як за головою колгоспного двору, що підтверджується свідоцтвом про право власності на домоволодіння №213 ; інші члени колгоспного двору відсутні, позасудового шляху вирішити даний спір у позивача не має, тому задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України, не порушує прав та інтересів третіх осіб.

Керуючись ст.ст.212-215,24,225 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Сокиринецької сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності,- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: с. Сокиринці Вінницького району Вінницької області по вул. Л. Українки, 20, яка належала йому як голові колгоспного двору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд Вінницької області ,протягом 10 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Суддя: