Справа № 340/78/16-ц
Провадження № 22-ц/779/637/2017
Головуючий у 1 інстанції Данилюк М. П.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду від 9 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він надав відповідачу у позику грошові кошти в сумі 489 230,00 грн, які останній зобовязався повернути у строк до 31 грудня 2015 року. Оскільки у визначений строк борг йому не повернуто, просив задовольнити позов.

Рішенням Верховинського районного суду від 9 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 489 230,00 грн та 4 892,31 грн судових витрат.

На вказане рішення ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи. Апелянт зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про доведеність факту отримання ним позики у розмірі 489 230,00 грн. При цьому безпідставно вважав, що отримання коштів підтверджується платіжним дорученням від 31.10.2013 року, квитанціями від 29.11.2013 року та видатковими касовими ордерами від 07.03., 24.04.2015 року.

ОСОБА_6 з тим, судом не враховано, що відповідно до умов договору позики від 05.03.2015 року позикодавець надає позику після підписання сторонами цього договору. Та що в ньому відсутнє посилання на будь-які існуючі зобовязання позичальника на момент підписання договору. А отже, платіжне доручення від 31.10.2013 року на суму 139 330,00 грн та квитанції від 29.11.2013 року на загальну суму 15 000,00 грн не є належними доказами отримання ним цих коштів. Крім того, як вбачається зі змісту квитанцій від 29.11.2013 року ним особисто здійснено поповнення власного карткового рахунку, що відповідно не може слугувати доказом отримання їх в позику.

В ході розгляду справи сам позивач не заперечував, що в день підписання договору ним гроші позичальнику не передавалися. Відповідно, необґрунтованим є висновок суду, що оскільки він не оскаржував договір позики в порядку ст.1051 ЦК України, то це свідчить про визнання зобовязань за цим договором.

Не взято судом до уваги також і тієї обставини, що кошти в сумі 250 000,00 грн. фактично отримано в рамках виконання договору будівельного підряду як аванс на придбання матеріалів для будівництва бази відпочинку ПП «Турист-Азов» та оплату відповідних робіт. Аналогічно грошові кошти в розмірі 170 000,00 грн отримано як аванс на виготовлення меблів для бази відпочинку. Крім того, візуальний огляд цих видаткових касових ордерів викликає сумніви щодо достовірності, оскільки містить виправлення в графі дата складання з «14 р.» на «15 р.», окремі частини його заповнені різним почерком, різними ручками і ймовірно в різний час. Також інші видаткові касові ордера заповнені з порушенням Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України №637 від 15.12.2004 року.

Не надано місцевим судом належної оцінки і поясненням свідків, які підтвердили факт виготовлення меблів на його замовлення, оплату ним матеріалів та робіт за кошти, отримані від позивача у 2014 році.

Обставини щодо існування між сторонами інших правовідносин, зокрема, які випливають із договору підряду (отримання коштів «під звіт» саме по цьому договору), а не договору позики підтверджуються також договором про винагороду №2 від 10 січня 2014 року, протоколом технічної наради від 19.11.2014 року, яким суд не дав належної правової оцінки.

Апелянт вказує про наявність в провадженні Верховинського районного суду іншої цивільної справи, яка випливає із виконання сторонами Договору №1 про спільну забудову бази відпочинку ПП «Турист-Азов», що є договором будівельного підряду, в якому позивач виступає інвестором, а він виконавцем будівельних робіт.

Відтак, оскільки він не отримував жодних коштів в рамках виконання договору позики, а позивач йому таких не надавав, то вважав позовні вимоги недоведеними.

Посилаючись на вказані обставини просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Вислухавши доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Однак, зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає не повністю.

Як вбачається з матеріалів справи 05.03.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики №1-15, відповідно до умов якого позикодавець зобовязується надати позичальнику, а останній зобовязується повернути позику у передбаченому цим договором порядку та строк. Сторонами обумовлено, що сума позики становить 489 230,00 грн. та що надається вона в строк до 31 грудня 2015 року (п.3,5 договору). Також п. 6 договору визначено можливість продовження терміну, вказаного в п.5 договору, за взаємною згодою сторін, про що оформляється додаткова угода (а.с.4).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність боргових зобов'язань відповідача перед ним. В той же час відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог та підтвердження його заперечень. А тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнув суму грошових коштів за договором позики №1-15 від 05.03.2015 року у розмірі 489 230,00 грн.

Проте погодитись із такими висновками суду першої інстанції не можна повністю виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

В силу положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_4І посилався на те, що він позичив ОСОБА_2 кошти у сумі 489 230,00 грн. При цьому на підтвердження факту передачі коштів ним подано платіжне доручення від 31.10.2013 року на суму 139 330,00 грн, квитанції від 29.11.2013 року на загальну суму 15 000,00 грн, видатковий касовий ордер від 07.03.2015 року на суму 250 000,00 грн та видатковий касовий ордер від 24 квітня 2015 року на суму 170 000,00 грн.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Однак, платіжне доручення від 31.10.2013 року та квитанції від 29.11.2013 року не є належними та допустимими доказами передачі коштів у борг, оскільки такі датовані до підписання договору позики. В той же час умовами договору позики не передбачено отримання будь-яких коштів до укладення цього договору. Відсутнє в договорі і посилання на будь-які зобовязання ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 до його підписання сторонами. Натомість, п. 4 договору передбачено, що позика надається після підписання сторонами договору та відповідно до потреб позичальника (повністю чи частинами).

Крім того, як вбачається зі змісту квитанцій від 29.11.2013 року платником внесення готівки на платіжну картку відповідача є не ОСОБА_4, а сам ОСОБА_2 (а.с.20,21).

Як вбачається з видаткового касового ордеру, дата складання якого зазначена 7 березня 2015 року, ОСОБА_4 видано ОСОБА_2 кошти у сумі 250 000,00 грн. При цьому підстава видачі цих коштів вказана - аванс на матеріали, в т.ч. позика 200 000,00 грн. Аналогічно підставою видачі відповідачу коштів у сумі 170 000,00 грн аванс на виготовлення меблів на б/в Генічеськ, в т.ч. позика 150 000,00 грн. також зазначено у видатковому касовому ордері від 24 квітня 2015 року (а.с.22,23).

Апелянт не зміг довести той факт, що гроші по видаткових касових ордерах від 07.03. та 24.04.2015 року як позика ним не отримувалися, оскільки ним підписані особисто.

Також судом не здобуто доказів що в дані касові ордера вносилися виправлення чи правки.

Наявність між сторонами відносин, які випливають з договорів підряду №1/01/14 від 10.01.2014року про спільну забудову бази відпочинку ПП «Турист-Азов», договору про винагороду №2 від 10 січня 2014 року підтверджується про винагороду, укладеного між сторонами, відповідно до умов договору підряду також протоколом технічної наради по будівництву пансіонату «Турист-Азов», заявою ОСОБА_2 про виділення йому коштів на меблі з відповідною резолюцією про це позивача, а також розшифровкою коштів отриманих відповідачем, підписаною бухгалтером ОСОБА_6 з яких вбачається що ОСОБА_2 кошти на придбання меблів та матеріалів на виконання договору підряду отримував в період з 20.01.2014 р. по 28.11.2014 р. ( а.с.81), що не має жодного відношення до даного спору, що констатовано і в ухвалі касаційної інстанції від 22.02.2017 року.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції не повністю врахував вище наведені доводи, та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 489230 грн.

Тому дане рішення підлягає зміні та стягненні з відповідача боргу за договором позики по касових ордерах від 07.03. та 24.04.2015 року в сумі 350 тис. грн.

Судовий збір слід стягнути відповідно до ст.80 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Верховинського районного суду від 9 березня 2016 року змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 05 березня 2015 року в сумі триста пятдесят тисяч гривень та 3500 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Я.Д. Горблянський

Судді: В.А. ОСОБА_7 Фединяк