АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/3558/16-ц Номер провадження 22-ц/786/701/17Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Прядкіної О.В.,

суддів: Пікуля В.П., Панченка О.О.,

секретаря Лимар О.М.

за участі представників : позивача адвоката ОСОБА_2, відповідача адвоката ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_4 -адвоката ОСОБА_2 та ОСОБА_5

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 січня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом ОСОБА_5, в якому просила визнати недійсним договір оренди землі, укладений між нею та відповідачем 1 січня 2014р. В обґрунтування позову посилалась на те, що зазначеному договорі розмір орендної плати визначений у фіксованій сумі 1200 грн. і є значно меншою, ніж це передбачено Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)»від 02.02.2002 року №92/2002.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 січня 2017 року в позові відмовлено.

Рішення оскаржив представник позивача, який в апеляційній скарзі прохає рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідач ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить змінити рішення районного суду в частині відмови у стягненні судових витрат на його користь з позивача та просить стягнути з ОСОБА_4 6 тис.грн. витрат на правову допомогу.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача та відхилення апеляційної скарги представника позивача з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №871936, виданого 22 лютого 2010 року, на підставі розпорядження №626 Полтавської районної державної адміністрації від 01 жовтня 2009 року, ОСОБА_4 належить на праві власності земельна ділянка площею 5,5000 га, кадастровий номер :00:018:0039, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Куликівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (а.с.8).

Згідно договору оренди землі від 01 січня 2014 року та акту прийому-передачі від 01 січня 2014 року земельна ділянка передана в платне користування строком на сорок девять років орендарю ОСОБА_5 Згідно даних Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, вказаний договір зареєстровано 29 листопада 2014 року (а.с.10).

Пунктом 5 Договору встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, на час укладання договору, становить 117 504, 22 гривень.

Відповідно до пункту 9 Договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у сумі 1 200 грн. готівкою, або в іншій грошовій формі на підставі письмової заяви орендодавця.

Згідно до п. 10 Договору, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції.

Відповідно до п. 11 Договору, орендна плата вноситься у строк до 31 грудня за поточний рік.

Згідно із п. 12 Договору, передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати не проводиться.

Відповідно до п. 13 Договору, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0, 02 % несплаченої суми за кожен день прострочення.

Розписками позивача підтверджено, що орендна плата сплачується їй в терміни та в розмірі, визначені у Договорі оренди (а.с.34)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_4, підписавши спірний договір оренди, тим самим погодилась з усіма його істотними умовами, враховуючи і розмір орендної плати.

При цьому суд вірно виходив з того, що Указ Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002р. №92/2002 (зі змінами від 19.08.2008р.), пунктом 1 якого передбачено, що одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки є забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря, має рекомендаційний характер.

З огляду на наведене неврахування сторонами при укладенні договору та визначенні розміру орендної плати положень Указу Президента України від 02.02.2002р. №92/2002, який, до того, не є актом прямої дії, не може бути підставою для визнання договору оренди недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» (далі-Закон), відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

У відповідності до ч.ч.1,2,3,4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 215 названого Кодексу встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Кодексу.

Отже, наявність вільного волевиявлення учасників правочину та його відповідність внутрішній волі при укладенні цього правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність вільного волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання такого недійсним.

Укладений між сторонами Договір містить усі передбачені ним та Законом істотні умови, у т.ч. відомості щодо обєкта оренди, його місцезнаходження, строку дії договору, орендної плати із зазначенням її розміру, строків її внесення, відповідальності за її несвоєчасну сплату тощо, а в Державному акті на право власності на земельну ділянку визначено форму земельної ділянки та її межі.

Аналіз змісту договору свідчить про те, що на момент укладення договору та його державної реєстрації сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов.

З матеріалів справи вбачається, що договір оренди укладений у письмовій формі, пройшов державну реєстрацію, позивач по справі мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладення договору оренди землі.

Таким чином, договір укладений між сторонами в результаті їх вільного волевиявлення та відповідав їх внутрішній волі і виконувався ними протягом трьох доків, у т.ч. і в частині внесення Орендарем орендної плати у визначеному договором розмірі та її одержання позивачем, що свідчить про згоду останнього на умову щодо цього підписаного договору.

Згідно ст.23 Закону орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Враховуючи те, що по питанню зміни орендної плати позивач до відповідача не зверталась, порушення прав ОСОБА_4 колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а тому рішення суду підлягає залишенню без змін в цій частині.

Разом з тим, вірно встановивши фактичні обставини справи та надавши їм правильну правову оцінку, суд першої інстанції неправильно вирішив питання щодо розподілу судових витрат по справі.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Витрати на правову допомогу адвоката, як то передбачено ч.3 ст.79 ЦПК України, відносяться до витрат, повязаних з розглядом судової справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Виходячи з часу, протягом якого представник відповідача адвокат ОСОБА_3 брала участь у судовому засіданні 12 та 30 січня 2017 року, надала розрахунок витраченого часу, акт здачі-прийняття робіт та квитанції щодо отриманого гонорару, витрати на правову допомогу, понесені відповідачем, становлять 5500грн.( а.с.35-39,40,44).

Так, судові витрати - це фактичні грошові витрати, які несуть особи, які беруть участь у справі, у зв'язку зі зверненням до суду та розглядом справи в суді.

Необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й при виконанні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також для надання правової допомоги вчиняються й інші дії, необхідні для розгляду справи, а саме складаються позовні заяви, заперечення, скарги, ознайомлення з матеріалами справи, надаються консультації, тощо.

Крім того, в суді апеляційної інстанції представником відповідача адвокатом ОСОБА_3 заявлено клопотання про стягнення з позивача 3840 грн. по додатковій угоді про надання правової допомоги, повязаної з представництвом інтересів ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що додатково визначена сума правової допомоги є завищеною, а тому враховуючи, що позивач є пенсіонеркою, то її розмір підлягає зменшенню до 1 тис.грн.

Таким чином, загальний розмір судових витрат, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_5 становить 6500 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат. З позивача на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню вище вказана сума витрат відповідача на правову допомогу.

Керуючись ст.ст.303, 307, ст.309 ч.1 п.4, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 січня 2017 року змінити в частині стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, повязаних з оплатою правової допомоги адвоката.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати, повязаних з оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 6500грн. (шість тисяч пятсот гривень).

В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 січня 2017 року суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -суддя / Підпіс/ ОСОБА_1

СУДДІ: / Підпіс/ ОСОБА_6

/ Підпіс/ ОСОБА_7

З оригіналом згідно :

Суддя апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1