Справа № 750/2634/17 Провадження № 22-ц/795/1601/2017 Головуючий у I інстанції Жук М. І. Доповідач - Харечко Л. К.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Вінгаль В.М., Скрипки А.А.,

з участю секретаря Поклада Д.В., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволений, усунуто перешкоди ОСОБА_4 у праві користування житлом шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі в розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводи скарги зводяться до того, що договір купівлі продажу спірної квартири від 15.02.1995 року, що був укладений між ОСОБА_5 (який в подальшому відчужив квартиру ОСОБА_4Д.) та попереднім власником ОСОБА_6 є нікчемним з моменту його вчинення, оскільки був укладений без згоди дружини та сина ОСОБА_6, адже квартира була отримана цими особами на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.07.1993 року внаслідок приватизації і належала їм на праві спільної сумісної власності, а також ця квартира була продана на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло, яке було виготовлено лише на ім'я ОСОБА_6, що підтверджується копією постанови про закриття кримінальної справи. Крім того, вказує на те, що законно видане свідоцтво про право власності на житло від 05.07.1993 року не визнано недійсним та не скасовано, а тому є належним доказом, підтверджуючим право власності на квартиру саме за сімєю ОСОБА_6, які, в свою чергу, на підставі довіреності, надали відповідачу згоду на право користування цим житловим приміщенням. Тобто, відповідач проживає в спірній квартирі на законних підставах, в звязку з чим заявлена до нього позовна вимога про виселення є безпідставною.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, що було видано виконавчим комітетом Деснянської районної ради народних депутатів 05.07.1993 року та зареєстровано в Чернігівському МБТІ за № 4-1377, на праві власності належала квартира № 22, що знаходиться в будинку № 203-А по Проспекту Миру в м. Чернігові (а.с. 16, справа № 2-2184/07).

15.02.1995 року зазначена квартира на підставі договору купівлі продажу була продана ОСОБА_6 ОСОБА_5 (а.с. 5-6, справа № 2-2184/07).

Будучи новим власником квартири ОСОБА_5 в березні 2007 року (цивільна справа № 2-2184/07) звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 ОСОБА_8, вказуючи на те, що мав намір продати належну йому квартиру, проте не зміг реалізувати своє право на її відчуження через те, що відповідачі досі залишались зареєстрованими в квартирі, ОСОБА_6 як бувший користувач, а ОСОБА_9 як піднаймач, також ОСОБА_6 не виконав обіцянки та не виїхав з квартири після укладення договору купівлі продажу.

В цій же справі ОСОБА_6 був заявлений до ОСОБА_5 зустрічний позов про визнання договору купівлі продажу квартири від 15.02.1995 року недійсним та визнання права власності з тих підстав, що спірний правочин був укладений без згоди ОСОБА_7, яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_6, а також з порушенням прав неповнолітнього ОСОБА_8

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.08.2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 05.12.2007 року, позов ОСОБА_5 був задоволений частково, виселені ОСОБА_6 і ОСОБА_2 зі спірної квартири, зобовязано КП «Деснянське» Чернігівської міської ради зняти з реєстрації зазначених осіб, оскільки ОСОБА_7, та ОСОБА_8 зняті з реєстрації 02.01.2002 року та не проживають у спірній квартирі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. Рішення в касаційному порядку не оскаржувалися.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що власник квартири, яким став ОСОБА_5 відповідно до закону має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому його вимоги є правомірними, а зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню з тих підстав, що ОСОБА_6 не надав суду доказів того, що він не укладав та не підписував угоди про відчуження квартири, а також зазначений договір останній не оспорював протягом 12 років, в звязку з чим пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 71 ЦК України 1963 року. Його посилання на те, що договір був укладений без згоди його дружини та органу опіки і піклування, не були прийняті до уваги, оскільки з цього приводу позовні вимоги ОСОБА_7 не заявляла, а його права укладеним ним же договором не порушені.

В лютому 2008 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та Першої Чернігівської державної нотаріальної контори та просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, що було видано виконавчим комітетом Деснянської районної ради народних депутатів 05.07.1993 року на ім'я ОСОБА_6 та визнати недійсним договір купівлі продажу квартири, укладеного з ОСОБА_5 15.02.1995 року та посвідченого державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори з тих підстав, що для укладення цього правочину були надані підроблені документи, а саме свідоцтво про право власності та довідка-характеристика, згідно яких власником квартири є лише він, хоча насправді співвласниками квартири на час її продажу були він, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які у 1993 році виїхали на постійне місце проживання до Німеччини. Оскільки, договір купівлі продажу квартири був укладений на підставі підробних документів, шляхом обману, відповідно до ст. 57 ЦК УРСР це є підставою для визнання його недійсним, також ця угода не відповідає ст. 48 ЦК УРСР, адже ущемляє майнові права неповнолітнього ОСОБА_8 (цивільна справа № 2-2638/08).

За результатами розгляду даного позову Деснянським районним судом м. Чернігова 20.11.2008 року було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 в частині вимог визнання недійсним договору купівлі продажу з підстав, передбачених ст. 57 ЦК УРСР, як вчиненої шляхом обману та в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності. Суд дійшов висновку, що відповідно до зазначеної статті, угода, вчинена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом потерпілої особи. Позивач не є потерпілим від цієї угоди, адже він особисто та добровільно уклав договір з використанням підробленого за його проханням документа, як це встановлено при розслідуванні кримінальної справи № 25/25163, порушеної за фактом шахрайства щодо майна ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Також, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, встановлений для звернення до суду з даними вимогами.

В частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири з підстав, передбачених ст. 48 ЦК УРСР, ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.11.2008 року провадження у справі було закрито, оскільки набрало законної сили рішення суду у справі, по якій вирішено спір між тими самими особами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 13.02.2009 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.11.2008 року залишено без змін. Рішення в касаційному порядку не оскаржувалися.

03.11.2016 року ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі продажу (а.с. 4-6).

Звернувшись з позовом про виселення до ОСОБА_2, позивач вказувала на те, що останній знову самовільно вселився до вищевказаної квартири, після реального виконання рішення суду і чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, оскільки не бажає виселятись і всілякими заходами ухиляється від надання їй можливості користуватись квартирою, чим порушує її права, передбачені ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником квартири і має всі права на користування нею, проте відповідач чинить перешкоди в цьому, адже вселився в квартиру без згоди власника та продовжує там проживати, в звязку з чим підлягає виселенню в примусовому порядку.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод також закріплено принцип непорушності права приватної власності кожної особи.

Відповідно до положень ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 Кодексу передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також, права власника житлового будинку, квартири визначені в ст. 383 Цивільного кодексу України та в ст. 150 Житлового кодексу УРСР, які передбачають право власника використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Таким чином, аналізуючи зазначені положення діючого законодавства та беручи до уваги, що відповідач незаконно вселився в спірну квартиру, проживає в ній без будь-яких правових підстав, чим чинить перешкоди власнику квартири у здійсненні нею права користування та розпорядження, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив вимогу ОСОБА_4 про усунення перешкод шляхом виселення ОСОБА_2 з зазначеного житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги тієї обставини, що договір про відчуження квартири, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 фактично є нікчемним, так як укладався на підставі підроблених документів не можна визнати обґрунтованими, оскільки такий договір є оспорюваним, а не нікчемним. ОСОБА_7, ОСОБА_8 вказаний договір не оспорювали.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що за відповідачем залишилось право на проживання в квартирі, адже йому була видана попереднім законним власником квартири довіреність на користування цим житловим приміщенням, апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги як підстава для скасування законного і вірного по суті судового рішення, оскільки термін строку дії довіреності, виданої відповідачу, закінчився 24.03.2005 року, іншої довіреності на право користування спірної квартирою попередніми власниками не надавалось, також з відповідачем не було укладено договору найму або піднайму житлового приміщення, який би давав йому право на проживання в квартирі.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, апеляційний суд вважає, що в даному випадку, право ОСОБА_4, як нового законного власника квартири, яку вона придбала 03.11.2016 року на підставі договору купівлі продажу та який є чинним і в судовому порядку не визнаний недійсним, порушено та підлягає судовому захисту шляхом виселення відповідача, який займає квартиру та користується нею без будь яких правових підстав.

Враховуючи викладене, а також те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції на підставі ст. 308 ЦПК України залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: