Дата документу 16.11.2017
ЄУ № 420/1885/17
Провадження №2-о/420/269/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі головуючого судді Проньки В.В.

за участю секретаря Сіренко А.В.,

заявника ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Новопсков цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити, що ОСОБА_2, громадянка України, яка народилася в 1942 році в с. Новорозсош Новопсковского району Луганської області, померла 07 жовтня 2017 року в м. Стаханов (м.Кадіївка) Луганської області, Україна, причина смерті ішемічна хвороба серця.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона є рідною сестрою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2 Так як сестра мала хронічні захворювання, погано себе почувала, в жовтні 2017 року їй стало зовсім погано і 07.10.2017 вона померла в м. Стаханов, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №178. Поховання сестри вона здійснила в м. Стаханов Луганської області. Заявнику відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті сестри, так як лікарське свідоцтво про смерть видане на території непідконтрольній Україні та вважається недійсним. У зв'язку з вищевикладеним заявник звертається до суду з даною заявою. Встановлення даного факту має для неї юридичне значення, вона зможе провести державну реєстрацію смерті сестри.

Заявник в судовому засіданні підтримала заяву та просила її задовольнити з підстав, викладених в ній. Суду пояснила, що вона є її рідною сестрою ОСОБА_2 Оскільки остання погано себе почувала і за станом здоровя потребувала стороннього догляду, вона забрала її до себе доглядати. Сестра померла 07.10.2017 в м. Кадіївка, де і похована.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має, рішення просить прийняти на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника, допитавши свідка, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку.

Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 15.11.2017 за вих. №1906/17.22-26 ОСОБА_1 відмовлено в державній реєстрації смерті ОСОБА_2 за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, була рідною сестрою ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4. Вказані обставини підтверджуються посвідкою про народження ОСОБА_3 серія УГ №291833, свідоцтвом про шлюб серія ІІ-БЦ №013174 від 02.09.1960, згідно якого ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4, після реєстрації якого дружині присвоєно прізвище «Бондарєва»; свідоцтвом про народження заявника ОСОБА_5 серія ЯК №451106, виданим 05.08.1953 Новорозсошанським сільським ЗАГС Новопсковського району, свідоцтвом про укладення шлюбу серія І-ЕД №336274 від 2.04.1973, відповідно до якого ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7, після чого дружині присвоєно прізвище «Дейчук».

Відповідно до паспорту громадянина України серія ЕМ 814209, виданого 16 грудня 2000 року Стахановським МВ УМВС України в Луганській області, заявник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженка с. Новорозсош Новопсковського району Луганської області.

Згідно паспорта громадянина України серія ЕМ 516470, виданого 23 грудня 1999 року Стахановським МВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка с. Новорозсош Новопсковського району Луганської області, була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (м. Стаханов) Луганської області.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник надала копію лікарського свідоцтва про смерть №178, виданого 09 жовтня 2017 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території «Государственным учреждением «Стахановская центральная городская многопрофильная больница» (російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, померла 07 жовтня 2017 року в м.Стаханов Луганської області, причина смерті: ішемічна хвороба серця.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

В судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що вона є рідною сестрою заявника ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_2, проживає в м.Луганськ. Останнім часом ОСОБА_2 погано себе почувала, перенесла інсульт, потребувала стороннього догляду, тому сестра забрала її до себе доглядати. Про смерть ОСОБА_2 її повідомила ОСОБА_1 Вона була присутня на похованні сестри ОСОБА_2

Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті ОСОБА_2, яка померла 07 жовтня 2017 року, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 60, 88, 208, 212-215, 218, 234-235, 256-259, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, задовольнити повністю.

Встановити, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка с. Новорозсош Новопсковського району Луганської області, громадянка України, яка була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 (м.Стаханов) Луганської області, померла 07 жовтня 2017 року в м. Кадіївка (м.Стаханов) Луганської області, Україна, причина смерті ішемічна хвороба серця.

Допустити рішення до негайного виконання.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: