Справа № 369/2387/16-ц
Провадження № 2/369/384/17
РІШЕННЯ

Іменем України

26.10.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області

у складі: головуючого судді Волчка А.Я.,

за участю секретаря Раситюк М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна , -

В С Т А Н О В И В:

14 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 16.08.1990 року по 07.07.1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Після його розірвання, з 07.03.1994 року сторони знову почали проживати однією сімєю, спільно виховували власну дитину та вели спільне господарство.

За час спільного проживання, 17.06.1997 року була придбана АДРЕСА_1, загальною площею 57,9 кв.м., вартістю приблизно 1 800 000 грн.

Позивач зазначила, що під час проживання однією сімєю було придбано також земельну ділянку у Київській області, Києво-Святошинському районі в с. Петрушки та побудовано за спільні кошти триповерховий будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петрушки, вул. Ентузіастів, 3, загальною площею 348 кв.м., вартість якого складає 4 054 054 грн. ОСОБА_1 приймала участь у будівництві будинку, що підтверджується смєтами, товарними чеками, накладними, технічним паспортом на вироби, реєстром розходу грошових засобів котеджа «Петрушки», реєстр надходження будівельних матеріалів, а також план будівництва котеджа «Петрушки».

Крім того, під час проживання однією сімєю сторонами було придбано автомобіль Hyundai Sonata, вартістю в 405 000 грн.

Майно було набуто внаслідок спільної праці сторін на Крайньому Півночі з 1996 року.

Сторони припинили спільне проживання з 03.12.2006 року.

Позивач просила суд встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без шлюбу у період з 07.03.1994 року по 03.12.2006 рік; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 АДРЕСА_2, вартістю 1 800 000 грн., будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, вул. Ентузіастів, 3, загальною площею 348 кв.м., вартістю 4 054 054 грн., автомобіль Hyundai Sonata, вартістю в 405 000 грн.; передати ОСОБА_2 в натурі у власність будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, вул. Ентузіастів, 3, загальною площею 348 кв.м., вартістю 4 054 054 грн., автомобіль Hyundai Sonata, вартістю в 405 000 грн.; передати ОСОБА_1 в натурі у власність АДРЕСА_2, вартістю 1 800 000 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 329 527 грн., що складає різницю вартості 1/2 частки спільного сумісного майна, переданого у власність ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, повязані із сплатою судового збору.

У судовому засіданні 06.06.2016 року представником Відповідача були подані письмові заперечення проти позову, приєднані до матеріалів цивільної справи.

У даних запереченнях представником Відповідача зазначено, що як вбачається із позовної заяви, підтвердженням факту проживання сторін однією сімєю виступають лише фотокартки, з яких не видається за можливе встановити дати їх створення, які не передають сутність відносин між особами, що на них зображені та з яких неможливо зробити судження за яких умов вони створювалися, а доказів дійсного проживання однією сімєю з Відповідачем, спільного виховання дитини та ведення спільного господарства і сімейного бюджету і сімейного бюджету надано не було.

Так, ОСОБА_2, не перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_1, маючи в розпорядженні власні кошти, оскільки працював на території Російської Федерації, 28 серпня 1995 року уклав договір № 543 з Акціонерним комерційним банком «Аркада» на здійснення операцій з цільовими житловими облігаціями, де продавець зобовязується здійснювати операції з цільовими житловими облігаціями КДБК «Київміськбуд» у відповідності до «Інформації про випуск цільових житлових облігацій Державної комунальної будівельної корпорації «Київміськбуд», зареєстрованої у Міністерстві фінансів України 26 травня 1995 року № 6/2/25, а покупець зобовязується своєчасно сплачувати необхідну вартість цільових житлових облігацій та безумовно виконувати покладені на нього обовязки згідно договору. Таким чином, 09 грудня 1996 року ОСОБА_2 одноособово отримав у власність вищезазначену квартиру у м. Києві, що підтверджується долученими до заперечень документами.

Крім того, аналізуючи п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, представником Відповідача зазначено, що ОСОБА_1 не підтвердила, що заявлена нею вартість предметів спору відповідає дійсній їх вартості.

На думку представника Відповідача, твердження Позивача про придбання земельної ділянки у с. Петрушки Києво-Святошинського району Київської області не відповідають дійсності, враховуючи, що ОСОБА_2 отримав дану ділянку на підставі договору дарування від 14.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3, який зареєстрований в реєстрі за № 10190, у звязку з чим така ділянка є особистою приватною власністю Відповідача.

Долучені до справи Позивачем документи на можуть бути належними доказами, в розумінні ч. 1 ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), оскільки не містять інформації щодо предмета доказування. Так, локальна смєта, реєстр розходу грошових коштів, реєстр надходження будівельних матеріалів не містять в собі ні підписів Позивача про їх отримання чи замовлення, не несуть інформації про їх оплату ОСОБА_1, не скріплені підписами та печатками. Технічний паспорт на залізобетонні та бетонні вироби, товарний чек та накладні несуть в собі інформацію лише про осіб, які відпустили товар. Розход грошових коштів написаний від руки невідомим автором і з нього не випливає інформації, хто приймав участь у будівництві та витрачав кошти на його проведення.

Представником Відповідача неодноразово закцентовано увагу, що ОСОБА_2 працював на території Російської Федерації не перебуваючи у шлюбі з Позивачем та мав на своєму банківському рахунку особисті заощадження, які використовував при будівництві спірного будинку, що підтверджується виписками з його рахунку в банку «Аваль».

Також Позивачем не надано жодного доказу про перебування у власності ОСОБА_2 автомобіля Hundai Sonata чи його придбання, та підтвердження заявленої його вартості.

Вказівка Позивача, яка полягає в тому, що вона сама сплачує комунальні платежі і веде домогосподарство не є доказом проживання однією сімєю з Відповідачем у вказаний період відповідно до розуміння положень ч.1 ст. 74 Сімейного кодексу України (далі СК України), а з копій квитанцій про оплату комунальних послуг можна встановити, що ОСОБА_2 дійсно є власником квартири в м. Києві і на цього заведений особовий рахунок по даній квартирі.

Крім того, позовна вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 329 527 грн. є необґрунтованою та не відповідає положенням ст. 71 СК України і суперечить приписам п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року.

Представник Відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В судовому засіданні Позивач та її представник просили задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, пояснення свідків, дослідивши матеріли цивільної справи приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Статтею 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, з 16.08.1980 року по 07.07.1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07.07.1993 року.

Звертаючись із позовною заявою ОСОБА_1 стверджувала, що з 07.03.1994 року вона з ОСОБА_2 почала знову проживати разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу до 03.12.2006 року та просила суд встановити даний факт.

Набуте за цей час ОСОБА_2 майно, зокрема квартиру АДРЕСА_3; будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петрушки, вул. Ентузіастів, 3 та автомобіль Hundai Sonata, Позивач просила суд визнати спільною сумісною власністю сторін та поділити дане майно.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З наданих для підтвердження факту спільного проживання копій фотокартокіз зображенням на них сторін не видається за можливе встановити дати їх створення, останні не передають сутність відносин між особами, що на них зображені та з яких неможливо зробити судження за яких умов вони створювалися.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, який являється сином сторін, зазначив, що його батько та мати розлучилися коли йому було десять-одинадцять років, з того часу разом сторони більше не проживали, спільне майно не придбавали, ОСОБА_2 інколи заїздив до власної АДРЕСА_4, де проживав свідок разом з матірю.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 також підтвердив, що з моменту його знайомства з ОСОБА_2 близько 1997 року, останній не проживав з ОСОБА_1. Свідку відомі такі факти, враховуючи, що він періодично підвозив його додому після роботи.

Відповідно до ст.63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Оцінюючи покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_4, суд вважає, їх такими, що узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, а тому приймаються до уваги в якості належних та допустимих доказів.

Суд не може взяти до уваги покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки останнім відомо про взаємовідносини між сторонами лише зі слів ОСОБА_1, які будуються на оціночних судженнях та власному баченні сімейних взаємовідносин. Більш того, свідок ОСОБА_7 у власних показах зазначила, що заходячи в гості до Позивача ніколи не бачила ОСОБА_2 у спірній квартирі, з останнім особисто не була знайома, бачила його лише декілька раз. До того ж вказані свідчення йдуть в розріз зі показами свідка ОСОБА_4, при тому що саме останній є сином сторін та проживав з матірю в спірній квартирі АДРЕСА_5

Крім того, слід зазначити, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений СК України який набрав чинності з 01.01.2004 року, а тому такий факт може бути встановлений судом лише з моменту набрання чинності зазначеної норми закону, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Враховуючи вищевикладене, відсутні правові підстави для встановлення факту проживання сторін однією сімєю без укладення шлюби за період з 07.03.1994 року по 01.01.2004 року.

Більш того, ОСОБА_1 взагалі не надано суду належних та допустимих доказів того, що вона з Відповідачем у період з 07.03.1994 року по 03.12.2006 року проживали разом, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет, що їх відносини носили усталений характер, який притаманний подружжю, у звязку з чим заявлена вимога про встановлення факту проживання однією сімєю Позивача та Відповідача без реєстрації шлюбу не підлягає задоволенню.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до роз'яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1998 року № 16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 29 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13.

Як вбачається із матеріалів справи, 28 серпня 1995 року ОСОБА_2 уклав договір № 543 з Акціонерним комерційним банком «Аркада» на здійснення операцій з цільовими житловими облігаціями, де продавець зобовязувався здійснювати операції з цільовими житловими облігаціями КДБК «Київміськбуд» у відповідності до «Інформації про випуск цільових житлових облігацій Державної комунальної будівельної корпорації «Київміськбуд», зареєстрованої у Міністерстві фінансів України 26 травня 1995 року № 6/2/25, а покупець зобовязувався своєчасно сплачувати необхідну вартість цільових житлових облігацій та безумовно виконувати покладені на нього обовязки згідно договору. Таким чином, 09 грудня 1996 року ОСОБА_2 одноособово отримав у власність кв. № 178, яка розташована в м. Києві по вул. Гмирі, буд. 13, що підтверджується свідоцтвом про право власності, видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 05.12.1996 року № 36-С, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕО, номер 715402.

Сам факт проживання в спірній квартирі ОСОБА_1 не може бути підтвердженням того, що остання надавала грошові кошти для її придбання, оскільки власник може розпоряджатись власністю на свій розсуд, в тому числі і надати можливість проживання в даній квартирі будь-якій особі.

Оплата ОСОБА_1 комунальних послуг, зокрема за теплопостачання, за надання холодної та гарячої води, за електроенергію і т.д., не може слугувати підтвердженням придбання спірної квартири саме за спільні кошти сторін.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 753/7937/15-ц від 01.03.2017 року зазначено, що доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира є її з Відповідачем спільною сумісною власністю, безпідставні, скільки спільність праці або грошових затрат сторін у набутті квартири АДРЕСА_6 у судовому порядку не встановлено.

Позивачем не доведено, її фінансової участі чи спільність праці у будівництві житлового будинку, розташованого за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петрушки, вул. Ентузіастів, 3. Так, надані ОСОБА_8 локальна смєта, реєстр розходу грошових коштів, реєстр надходження будівельних матеріалів не містять в собі ні підписів Позивача про їх отримання чи замовлення, не несуть інформації про їх оплату ОСОБА_1, не скріплені підписами та печатками. Технічний паспорт на залізобетонні та бетонні вироби, товарний чек та накладні несуть в собі інформацію лише про осіб, які відпустили товар. Розход грошових коштів написаний від руки невідомим автором і з нього не випливає інформації, хто приймав участь у будівництві та витрачав кошти на його проведення.

По суті, долучені до позовної заяви документи не містять в собі відомості про участь ОСОБА_1 у будівництві спірного будинку та її спільних з Відповідачем витрат на вказане будівництво.

Натомість ОСОБА_2 надав докази про можливість набуття спірного нерухомого майна за власні кошти, враховуючи його працю в с. Новий Уренгой Російської Федерації (Крайня Північ), що підтверджується копіями виписків по його рахункам в акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль», копією трудової книжки і т.д., наявними в матеріалах справи.

Також Позивачем не надано жодного доказу про перебування у власності ОСОБА_2 автомобіля Hundai Sonata чи його придбання, та підтвердження заявленої його вартості, що унеможливлює задоволення вимоги про визнання такого автомобіля спільною сумісною власністю та його поділ.

Крім того, позовна вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 329 527 грн. є необґрунтованою та не відповідає положенням ст. 71 СК України і суперечить приписам п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, враховуючи відсутність підстав для здійснення поділу нерухомого майна, годи іншої сторони на такий поділ та не внесення стороною відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Також суд не приймає до уваги твердження Позивача, викладені у його заяві щодо обґрунтованості висновку про вартість спірного нерухомого майна, оскільки матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заявленої Позивачем вартості, клопотань про призначення експертизи з метою визначення вартості нерухомого майна не заявлялось.

У судовому засіданні 06.06.2016 року представником Відповідача була подана заява про застосування строків позовної давності, відповідно до якої останній просив суд застосувати строк позовної давності в цивільній справі № 369/2387/16-ц (провадження № 2/369/1620/16) та відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ, у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до вимог закону суд має розглянути спір по суті та у разі, коли на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропуск позовної давності.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки суд прийшов до висновку, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 по суті заявлених вимог, він не застосовує наслідків пропуску строку позовної давності до виниклих між сторонами правовідносин за вищенаведених обставин.

У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Враховуючи, що судом ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна, суд відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК України, вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення вказаного позову вжиті відповідно до ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області, в даній справі, від 17.06.2016 року.

На підставі вищевикладеного та ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 15, 59, 60, 209, 212-215, 218, п. 6 ст. 154 Цивільного процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна відмовити.

Скасувати вжиті заходи забезпечення позову згідно ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.06.2016 року на квартиру АДРЕСА_7 та будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський р-н, с. Петрушки, вул. Ентузіастів, 3, що належить ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.Я. Волчко