РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Носаль А.О., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 26.10.2016 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину, в обґрунтування позову зазначив, що 17.08.2016 року був укладений договір №1848 купівлі-продажу 1/4 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до умов договору відповідач ОСОБА_2, яка діяла від імені позивача на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 03.09.2013 року, продала відповідачу ОСОБА_4, належну йому на праві власності 1/4 частку вищевказаної квартири. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Першотравневого міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 в смт. Мангуш. Натомість, про вчинений від його імені правочин, йому стало відомо лише 18.10.2016 року, коли позивач дізнавався у нотаріуса про строки виданих ним довіреностей та відомостей стосовно його нерухомості, що є в реєстрі. Зазначив, що відповідач ОСОБА_2 за півтора місяця жодного разу і ніяким чином не повідомила його, про те що продала його частку квартири та що у неї знаходяться належні йому гроші від продажу нерухомості та не спробувала їх передати йому. Крім того вказав, що вищевказана довіреність була видана ним на імя матері в 2013 році з метою надати його матері ОСОБА_2 можливість розпоряджатися відкритим в «Актив-банку» м. Донецьк рахунку. Про обсяг наданих в довіреності прав відповідачу він не знав, оскільки детально не вивчав її текст і просто підписав. Вищевказана квартира належить на праві спільної часткової власності відповідачу ОСОБА_2 1/2 частка, відповідачу ОСОБА_4 1/4 частка та йому ОСОБА_3 1/4 частки. Вважає, що його мати ОСОБА_2 в результаті зловмисної домовленості з його рідною сестрою ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу належної йому частки квартири на вкрай невигідних для нього умовах. Зокрема, зазначає ціна квартири не відповідає її дійсній вартості і була занижена в декілька разів. Крім того, оскільки кошти за квартиру йому так і не було повернуто, вважає, що гроші за квартиру взагалі не передавалися і має місце фактично договір дарування, тоді як договір купівлі-продажу є фактично удаваним і укладено для приховування вищевказаного правочину. Разом з вищевказаним правочином, відбувся і інший правочин по якому, 30.08.2016 року, ОСОБА_2 передала у власність своїй доньці ОСОБА_4 1/4 частку трикімнатної квартири, що належить позивачу, АДРЕСА_2. Обидва правочини відбулися на аналогічних умовах, і за дуже низькою ціною. Отже, в результаті зловмисної домовленості відповідачі стали єдиними власниками обох квартир. Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 від 17.08.2016 року, зобовязати ОСОБА_4 повернути йому у власність вищевказану частку квартири та зобовязати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за власний кошт оформити всі документи, повязані з поверненням права власності на вищевказану нерухомість, стягнути з відповідачів на його користь понесені ним судові витрати. Під час судового розгляду позивач ОСОБА_3 уточнив свої позовні вимоги, просив витребувати на свою користь 1/4 частку чотирьохкімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, виключити з реєстру прав власності запис № 1848 від 17.08.2016 року про реєстрацію права власності на 1/4 частку вищевказаної квартири, що зареєстрована на імя ОСОБА_4; визнати право власності 1/4 частки чотирьохкімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 за позивачем.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить суд слухати справу без його участі та в присутності його представника ОСОБА_1.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 уточненні позовні вимоги підтримала, надала суду письмові пояснення на якій послалася під час судового засідання, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та зазначила, що її син ОСОБА_3 своєю довіреністю від 03.09.2013 року уповноважив її на здійснення продажу 1/4 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Відмітила також, що при видачі довіреності нотаріусом було детально розяснення та чітко задекларовано обсяг правомочностей наданих довірителем ОСОБА_3 Крім того пояснила, що про продаж вищевказаної квартири позивач знав та в 2015 році отримав за неї аванс, тому вважає, що правочин був здійснений з його відома та бажання. З приводу ціни на частку квартири вказану в договорі, зазначила, що у звязку з воєнними діями Донецькій області, ціни на житло в м. Донецьку значно знизилися, крім того вищевказана квартира потребує капітального ремонту, в звязку з чим посилання позивача на дану обставину вважає необґрунтованою. Просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду письмові заперечення в яких позовні вимоги не визнала, підтримала заперечення надані відповідачем ОСОБА_2 і також зазначила, що позивачу, їх матірю, було надано право зняти грошові кошти з депозитного рахунку банку, сума яких у декілька разів перевищувала заздалегідь оговорену частину спірної квартири. Крім того, він отримав гроші ще й у борг, які на теперішній час відмовляється повертати. Просить суд відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як зазначає ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № 2434 від 16.04.1993 року , виданого Фондом комунального в м. Донецьку, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві спільної власності по ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 32506430 від 15.12.2011 року, 3/4 частки чотирикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, тоді як 1/4 частки даної квартири належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 Загальна вартість майна, на момент здійснення витягу склала 74 061 грн. 00 коп.

Як вбачається з довіреності від 03.09.2013 року, ОСОБА_3 надав повноваження ОСОБА_2 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями з питань продажу, здачі в найом (оренду) а також вчинення для нього та/чи в його інтересах будь-яких дій щодо належного йому на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.08.2016 року ОСОБА_2, яка діяла по довіреності від імені ОСОБА_3, та ОСОБА_2М уклали договір купівлі-продажу 1/4 частки чотирикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною корисною площею 83,7 кв.м., житловою площею 60,2 кв.м. Сторонами було погоджено ціну договору, яка складає 37 500 грн. 00 коп. Договір купівлі-продажу від 17.08.2016 року посвідчено приватним нотаріусом Першотравневого районного нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 1848.

Згідно звіту про незалежну оцінку чотирикімнатної квартири, загальною площею 83,70 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, її ринкова вартість складає 148488 грн. 00 коп., в тому числі вартість 1/8 частки складає 18561 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Оскільки спірні договори купівлі-продажу стосуються прав та інтересів позивача, остання відповідно до положень ст.ст. 15, 16, 215 ЦК України має право оспорювати їх в судовому порядку.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Як роз'яснено у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому, не має значення чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_3, всупереч положенням ст. 60 ЦПК України, об'єктивно не доведено, що оспорювана довіреність та договір купівлі-продажу вчинені в результаті зловмисної домовленості відповідачів, а також наявність збитків та причинний зв'язок між такою домовленістю та збитками.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що позивачем ОСОБА_3 та його представником ОСОБА_1 не спростовано належними та допустимими доказами факт фактичного отримання коштів в сумі 169 183 грн. 04 коп. за відчуження спірного майна, відповідно до розписки складеної ним власноручно 24.04.2015 року (а.с. 116 том № 2).

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до законодавства має вчинятися правочин.

Слід також зазначити, що довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Оскільки довіреність є одностороннім правочином, її чинність не залежить від згоди на її видачу представника. Інша справа, що без його волевиявлення дії, визначені довіреністю, ніколи не будуть здійснені, а відтак результативна дія довіреності досягнута не буде. Таким чином, укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин.

Суд не приймає до увагу доводи позивача з приводу видачі довіреності відповідачу ОСОБА_2 лише на розпорядження банківським рахунком, оскільки як вбачається з тексту довіреністю, вона чітко встановлює, які саме правочини можуть вчинятися його представник ОСОБА_2, а саме: продавати належне йому нерухоме майно, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд. Довіреність було підписано ОСОБА_3, що в свою чергу викликає у суду розумний сумнів щодо не ознайомленості позивача з її текстом.

В правових позиціях, що викладені у постановах від 10 червня 2015 року у справах № 6-301цс15 та № 6-449цс15, Верховний Суд України зазначив, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження того факту, що та договір купівлі-продажу було вчинено в результаті зловмисної домовленості відповідачів та не навів відповідних доказів на підставі яких, суд може визнати даний правочин недійсним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В аспекті статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

В своїй постанові № 6-1026цс16 від 07.09.2016 року Верховний суд України виклав свою правову позицію, відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Дослідивши в судовому засіданні договір купівлі-продажу квартири від 17.08.2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Першотравневого районного нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 1848, та документи, що були подані сторонами з метою його укладення, судом не встановлено, жодної підстави вважати даний договір удаваним тобто таким, що укладений з метою приховати фактичний договір дарування. Позивачем не надано жодного доказу в підтвердження того факту, що волевиявлення сторін було направлено саме на укладення договору дарування. В звязку з чим, доводи позивача в цій частині, суд також вважає необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

Суд критично відноситься до доводів позивача щодо відчуження належного йому нерухомого майна за ціною значно нижчою ніж ринкова, оскільки звіт про вартість майна №1240943_03082016_904 складений станом 03.08.2016 року незалежним оцінщиком і безпосередньо перед укладанням правочину.

Суд також звертає увагу, що під час формування витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 32506430 від 15.12.2011 року, загальна вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 склала 74 061 грн. 00 коп., що в сукупності з фактом військових дій на території Донецької області, дає суду підстави вважати, що під час здійснення встановлення вартості спірної квартири не мало місце заниження ціни та порушення права позивача, як продавця за договором.

Суд також приходить до необґрунтованості твердження представника позивача щодо не передачі відповідачем ОСОБА_2 коштів від продажу майна позивача, оскільки порядок та умови розрахунку між довірителем та повіреною особою після укладення правочину по своїй суті не тягнуть за собою визнання такого правочину недійсним.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3М.є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

На підставі вищезазначеного та керуючись, ст. ст. 15, 16, 203, 215, 230, 235, 244, 655, ст. ст. 1, 10, 11, 60, 212-214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.М. Владимирська