Справа № 175/3411/17
Провадження № 2/175/1336/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Реброва С.О.,

за участю секретаря Ратушної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровської районної ради, третя особа: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора про визнання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, у якій просила визначити їй додатковий шестимісячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2, померлої 24 листопада 2016 року.

Позивач в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, та просила суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, щодо задоволення позовних вимог не заперечував.

Третя особа в судове засідання також не зявилась, надавши заяву щодо розгляду справи без участі їх представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом 24 листопада 2016 року померла мати позивача ОСОБА_2. 23 серпня 2017 року позивач звернулась до Дніпровської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, того ж дня завідувачем Дніпровської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з пропущенням позивачем строку для прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті спадкодавиці, а також фактично не прийняла спадщину, так як не була зареєстрована та не проживала зі спадкодавицею за однією адресою на день відкриття спадщини.

Також як встановлено судом, позивачу ОСОБА_1 на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2007 року належить на праві спільної часткової власності 12/25 частини будинку по вул. Щорса, 3 у м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, інша частина будинку належить матері ОСОБА_2.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 передбачено «Про судову практику у справах про спадкування», що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Таким чином, на основі обставин справи, з'ясованих судом, підтверджених наданими сторонами доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а також визнання відповідачем позову відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровської районної ради, третя особа: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора про визнання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 230, 1274, 1268-1270, 1272 ЦК України, ст.ст. 43-45 Закону України «Про нотаріат» ст.ст. 57-60, 77, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровської районної ради, третя особа: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора про визнання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий шестимісячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2, померлої 24 листопада 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.О. Ребров