АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.,

при секретарі Юрчуку С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 13 лютого 2015 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А. за реєстровим номером 114.

За умовами вказаного договору він передав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 31 375 000 грн., що на момент їх передачі становило еквівалент 1 250 000 дол. СШАза офіційним курсом НБУ (1 долар США - 25,10 грн.), а остання взяла на себе зобов'язання повернути йому позику в строк до 12 квітня 2015 року.

30 квітня 2015 року ОСОБА_2 частково повернула суму позики у розмірі 6 314 040 грн., що на момент повернення коштів за офіційним курсом НБУ ( 100 доларів США - 2104,68 грн.) становило 300 000 доларів США. Сума невиконаного грошового зобов'язання становить 23 845 000 грн. ( 950 000 доларів США х 25,10 грн.).

У зв'язку з тим, що укладення договору позики було здійснено за нотаріально посвідченою письмовою згодою чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_3, грошові кошти після передачі стали об'єктом спільної сумісної власності подружжя, просив стягнути солідарно з відповідачів борг в розмірі 23 845 000 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення з 12 квітня 2015 року по 21 березня 2016 року в сумі 4 705 031 грн. 18 коп., 5% річних від простроченої суми - 1 123 654 грн. 79 коп. та неустойку в сумі 11 513 541 грн. 92 коп., а всього на загальну суму 41 187 227 грн. 89 коп.

У січні 2017 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому відповідно до положень ст. 203, 215, 234 ЦК України просила визнати недійсним договір позики від 13 лютого 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що кошти за договором позики від 13 лютого 2015 року їй не передавалися. Вказаний договір позики було укладено з метою врегулювання відносини між нею та ОСОБА_4 за розпискою від 09 лютого 2015 р. та передачі його довіреній особі права власності на належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Зазначила, що 16 лютого 2015 р. між нею та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, предметом якого виступила вищевказана квартира.

30 квітня 2015 року вказаний іпотечний договір було розірвано та в цей же день між нею та ОСОБА_8 в присутності ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

30 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А. було посвідчено заяву ОСОБА_1, якою підтверджено факт повернення нею грошових коштів у розмірі 6 314 040 грн., що становило 300 000 доларів США. Вказана сума була передана ОСОБА_1 на виконання її зобов'язань перед ОСОБА_9 за розпискою від 09 лютого 2015 року.

Посилаючись на те, що договір позики від 13 лютого 2015 р., укладений між нею та ОСОБА_1, є недійсним через його фіктивність, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися спірним договором позики, а з метою забезпечення виконання її зобов'язань перед ОСОБА_4, просила зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 13 лютого 2015 року у розмірі 41 144 764 грн. 20 коп. В решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги докази, якими ОСОБА_2 обґрунтовувала свої заперечення на первісний позов та вимоги за зустрічним позовом, а також ту обставину, що складання розписки, укладення договорів позики та іпотеки, продаж квартири та іншого майна ОСОБА_2, повернення грошових коштів ОСОБА_4 відбувалось в короткий проміжок часу, що свідчить про узгодженість дій всіх учасників цих відносин та їх спрямованість на одну мету - повернути борг ОСОБА_4

З метою з'ясування дійсних взаємовідносин сторін, встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, було заявлено клопотання про їх виклик та допит в якості свідків, яке судом першої інстанції було залишено без задоволення.

Крім цього, судом першої інстанції було безпідставно стягнуто суму боргу за договором позики, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривні з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, з урахуванням індексу інфляції.

Судом також взято до уваги помилковий розрахунок заборгованості, наданий позивачем, в частині стягнення неустойки за 2016 рік. В своєму розрахунку позивач виходив з кількості 365 днів у 2016 році, а не з 366 днів.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 також просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 не є стороною договору позики від 13 лютого 2015 року.

При вирішенні справи судом першої інстанції, всупереч висновку Верховного Суду України, який викладений в постанові від 20 лютого 2013 року у справі №6-163цс12, не наведено жодного доказу на підтвердження того факту, що грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї.

Договором позики від 13 лютого 2015 р. на ОСОБА_3 не покладається обов'язок його виконання, а надання ним згоди, як чоловіка, на укладення договору не покладає на нього солідарного обов'язку з ОСОБА_2 відповідати за зобов'язаннями останньої. При цьому ОСОБА_3 може відповідати своє частиною майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім'ї, а одержане за договором використано на її потреби у разі накладення стягнення на майно.

Судом першої інстанції неправильно застосовано норми ч.4 ст.63 та ч.2 ст.73 СК України та зроблено необґрунтований висновок про те, що сам факт надання ОСОБА_3 згоди на укладення договору позики його дружиною покладає на нього солідарний обов'язок.

В судовому засіданні ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представники апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити.

Представники ОСОБА_1 просили апеляційні скарги відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти за договором позики отримано ОСОБА_2 в інтересах сім'ї та використано на потреби сім'ї, а тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов'язання за цим договором.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності з вимогами ст. 525, 526, 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, визначеному договором і одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13 лютого 2015 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А.

За умовами вказаного договору позикодавець передає позичальнику, а позичальник приймає у позику грошові кошти в сумі 31 375 000 грн., що на момент передачі позики за офіційним курсом НБУ (1 долар =25.10 гривень) становить еквівалент 1 250 000 доларів США ( п. 1 договору).

Позика передана позикодавцем позичальнику готівкою до укладення цього договору, до його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики. Підписаний та нотаріально посвідчений договір є доказом передання грошей позикодавцем позичальнику (п.2,п.3 договору).

Сторони домовилися, що граничний термін повернення позики - дванадцятого квітня 2015 року ( п. 6 договору).

Судом також встановлено, що ОСОБА_3, перебуваючи з 19 квітня 2013 року в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, дав їй згоду отримати в позику грошові кошти у громадянина ОСОБА_1 у сумі 31 375 000 грн., що на момент передачі позики за офіційним курсом НБУ становило 1 250 000 доларів США, та укласти договір позики, визначаючи за власним розсудом строки користування позикою, штрафні санкції та інші умови договору, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 13 лютого 2015 р. (а.с.12 т.1).

Відповідно до змісту вказаної заяви, ОСОБА_3 стверджує, що правочин укладатиметься його дружиною в інтересах сім'ї, він погоджується з усіма умовами договору позики та вважає всі умови договору, які визначить його дружина, вигідними для сім'ї та підтверджує, що укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.12 т.1).

З метою забезпечення виконання вказаного договору, 16 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А. (а.с.153-158 т.1).

30 квітня 2015 р. ОСОБА_2, після відчуження в цей день предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1, а також машиномісця №158, яке розташоване в підземному гаражі цього будинку, повернула ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 13 лютого 2015 року у розмірі 6 314 040 грн., що на день повернення за офіційним курсом НБУ становило 300 000 доларів США ( 100 доларів США =2104,68 грн.), що підтверджується заявою ОСОБА_1, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А. ( а.с.159-165 т.1).

Судом встановлено, що розмір невиконаних зобов'язань ОСОБА_2 за договором позики від 13 лютого 2015 р. становить 23 845 000 грн. ( 950 000 доларів США х 25,10 грн.).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовного цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі №163цс12 від 20 лютого 2013 року, факт використання подружжям грошових коштів в інтересах сім'ї повинен бути підтверджений відповідними доказами, а також підлягає з'ясуванню чи надавала особа у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

З огляду на те, що ОСОБА_3 в день укладення договору позики 13 лютого 2015 року надав нотаріально посвідчену згоду на отримання його дружиною в борг грошових коштів та підтвердив, що договір укладатиметься його дружиною в інтересах сім'ї, є вигідним для сім'ї та відповідає їх спільному волевиявленню, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Належних та допустимих доказів того, що отримані в борг грошові кошти були використані ОСОБА_2 не в інтересах сім'ї суду надано не було.

Надана відповідачем довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підтвердження того, що після 13 лютого 2015 року він з дружиною не набув у власність жодного майна, не спростовує обставину набуття у спільну сумісну власність грошових коштів.

Відповідно до ч.2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Доводи ОСОБА_3 про те, що він не підписував заяву подружжя про згоду на укладення договору позики від 13 лютого 2015 року, яка була посвідчена нотаріально, а тільки знаходився біля приміщення нотаріальної контори, де знаходиться робоче місце приватного нотаріуса Косенко Л.А., є новою обставиною, яка не була предметом розгляду суду першої інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 також не містить заперечень останнього з приводу надання письмової згоди на укладення договору позики.

З огляду на те, що справа перебувала в провадженні суду першої інстанції з березня 2016 року, ОСОБА_3 надсилались судові повістки за адресою його місця проживання: АДРЕСА_2 (а.с.85, 93, 123, 209, 211, 245 т.1), одна з яких у жовтні 2016 року була отримана вказаним відповідачем особисто (а.с.123 т.1), останній був обізнаний про розгляд даної справи та мав можливість скористатись своїм правом заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, проте таким своїм правом в суді першої не скористався.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Враховуючи доведеність обставин набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як подружжям, грошових коштів за договором позики у спільну сумісну власність, у останніх внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки праву на спільну сумісну власність на грошові кошти кореспондується боргове зобов'язання - повернення грошової суми, що позичалася в інтересах сім'ї.

Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим в постановах від 27 квітня 2016 р. (справа №6-486цс16) та від 14 вересня 2016 р. ( справа №6-539цс16).

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, оскільки він узгоджується з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Так, за змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року (справа №6-2690цс16).

Своїм підписом під договором позики ОСОБА_2 підтвердила ту обставину, що грошові кошти були передані їй готівкою до моменту укладення цього договору. При цьому доказів того, що ОСОБА_1, вчиняючи вказаний правочин, мав інші цілі, ніж передбачено його умовами, та усвідомлював, що укладення договору позики не має своїм наслідком повернення грошових коштів, а має лише одну мету - забезпечити виконання зобов'язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_4, суду надано не було, а позивач проти цього заперечував.

Позовних вимог про визнання договору позики недійсним з інших підстав по справі заявлено не було.

Той факт, що у ОСОБА_2 існували грошові зобов'язання перед ОСОБА_4 щодо отриманих в борг грошових коштів в розмірі 1 300 000 доларів США та 34 640 000 грн., не є достатнім доказом того, що грошові кошти за договором позики, укладеним з ОСОБА_1 не передавались, а останній при укладенні договору мав на меті лише забезпечити виконання боргових зобов'язань перед іншою особою (а.с.151 т.1).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в родинних стосунках не є безумовною обставиною, що свідчить про наявність взаємозв'язку між правовідносинами ОСОБА_2, що виникли з ОСОБА_1 та правовідносинами, що виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідачів обов'язку з повернення суми боргу.

Частиною першою ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З огляду на те, що договір позики містив розмір та порядок одержання процентів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для їх стягнення у визначеному договором розмірі.

Відповідно до п. 13 договору позики сторони встановлюють, що у випадку несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за цим договором позичальник сплачує позикодавцю неустойку, що обчислюється у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, за весь період такого прострочення.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 в тій частині, що судом першої інстанції було помилково стягнуто неустойку за період з 12 квітня 2015 р. по 21 березня 2016 р. в сумі 11 474 344,66 грн., виходячи з кількості днів у 2016 році - 365 днів.

З огляду на те, що розмір неустойки за вказаний період, виходячи з 366 днів у 2016 році, становить 11 534 691,21 грн. (а.с.187 т.2), за відсутності апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про можливість залишення рішення суду першої інстанції у вказаній частині без змін.

Крім цього, стягуючи з відповідачів на користь позивача суму боргу з урахуванням індексу інфляції суд першої інстанції не навів жодних мотивів, з яких він дійшов такого висновку.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 у вказаній частині вважає обґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (справа № 6-771цс15), від 01 березня 2017 року (справа №6-284цс17), які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів.

Відповідно до умов договору позики, а саме п.5, позичальник зобов'язується повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цим договором, позику в гривнях в сумі 31 375 000 грн. Відповідно до п.2 ст.533 ЦК України, за домовленістю сторін сума повернення позики може бути збільшена або зменшена відповідно до курсу долара по відношенню до гривні за офіційним курсом НБУ станом на день повернення позики та повинна становити суму в гривнях, що становитиме еквівалент 1 250 000 доларів США.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, сума боргу за договором позики визначена у відповідності до його умов за офіційним курсом НБУ, встановленим для долара США станом на момент передачі позики (1 долар = 25,10 грн.).

Ураховуючи умови договору та положення ст.533 ЦК України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість застосування до таких грошових зобов'язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову про стягнення інфляційних втрат в розмірі 4 705 031 грн. 18 коп. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

У зв'язку з цим підлягає зменшенню загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з 41 144 764 грн. до суми 36 439 733,02 грн.

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 317 ЦПК України колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року в частині задоволення позову про стягнення інфляційних втрат в розмірі 4 705 031 грн. 18 коп. скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 4 705 031 грн. 18 коп.

У зв'язку з цим зменшити загальну суму заборгованості, що підлягає стягненню, з 41 144 764 грн. до суми 36 439 733,02 грн. ( тридцять шість мільйонів чотириста тридцять дев'ять тисяч сімсот тридцять три гривні дві копійки).

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді:

Справа №761/11059/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/9545/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.