АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Яровенко Н.О.
№22-ц/796/5178/2017 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

23 березня 2017 року суддя Апеляційного суду м. Києва Кравець В.А., вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2, зацікавлена особа: Київська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім'єю,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року заяву задоволено.

09 березня 2017 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу.

З матеріалів справи убачається, що апеляційну скаргу на рішення суду було подано з пропуском строку.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки він в судовому засіданні участі не приймав та не був стороною по справі, проте, ухваленими судом рішеннями порушено його права шляхом звернення ОСОБА_2 до суду із позовом про зміну черговості одержання права на спадщину після смерті його батька - ОСОБА_3, що порушує його право на успадкування майна.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatismutandis, п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від з квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України (тут і далі - в редакції, чинній на час прийняття рішення судом) закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої цієї статті однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1,2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 324 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки ця обставина підтверджується матеріалами справи.

Згідно до вимог ст. 297 ЦПК України в редакції Закону від 20.12.2011 року № 4176, що набула чинності 15.01.2012 року суддя доповідач вирішує питання про відкриття апеляційного провадження за скаргою, що подана із пропуском строку на оскарження.

Апеляційна скарга відповідає вимогам ст. 294, 295 ЦПК України і підлягає прийняттю до розгляду апеляційним судом.

У порядку підготовки справи до розгляду, з метою перевірки заявлених апелянтом у скарзі доводів, необхідно виконати дії, передбачені ст. 298, 301 ЦПК України.

Керуючись ст. 297, 298, 301 ЦПК України -

У Х В А Л И Л А:

Клопотання про поновлення строку задовольнити.

Поновити строк на апеляційне оскарження.

Відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року.

Копію апеляційної скарги направити іншим особам, які беруть участь у справі, встановивши строк до 06 квітня 2017 року для подачі заперечень на апеляційну скаргу.

Суддя В.А.Кравець