Справа №482/2115/15-ц 21.11.2017 21.11.2017 21.11.2017
Провадження №22-ц/784/2235/17
Справа № 482/2115/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Баранкевич В.О.
Провадження № 22ц-784/2235/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

21 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод та знесення самовільних забудов,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод та знесення самовільних забудов.

Позивачка зазначала, що відповідно до правовстановлюючих документів вона є власником житлового будинку № 42, розташованого по вул. Червоних партизан в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області.

Вказаний житловий будинок межує із земельною ділянкою, що розташована по вул. Червоних партизан, 40 в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області, власником якого є ОСОБА_4

Відповідачка з порушенням встановленої ДБН відстані від її будинку, без дотримання санітарних норм самочинно побудувала сарай, гараж, огорожу, курятник та приміщення для вирощування домашньої худоби, при цьому зайняла частину земельної ділянки, яка не знаходиться у її користуванні.

Самовільно встановлений паркан закриває сонячне світло до її будинку, а розміщення під стінами її будинку домашньої птиці та худоби призводить до появи щурів, виникнення сирості будинку і як наслідок до його руйнації.

Посилаючись на наведене, позивачка просила зобовязати ОСОБА_4 знести самовільно збудовані споруди та провести перебудову обєкта, побудованого на земельній ділянці, що не була відведена для даного будівництва.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобовязано ОСОБА_4 знести самовільно побудовані курятник, сарай, гараж, огорожу та провести перебудову обєкту, які винесено за два метри за червону лінію самовільних споруд, розташовані на земельній ділянці домоволодіння № 40 по вул.. Червоних партизан в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які, зокрема, означають можливість належним чином використовувати річ для своїх потреб за призначенням.

При здійсненні права власності згідно ст. 319 ЦК власник зобов'язаний дотримуватися вимог закону і моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Нормами ст. 41 Конституції, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 293 ЦК передбачено право особи на повагу до житла і приватного життя, на безпечне для життя і здоров'я довкілля.

Діяльність фізичної та юридичної особи, яка порушує ці права особи, є незаконною і може бути припинена за рішенням суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 09 жовтня 2004 року є власником житлового будинку № 42 з житловими прибудовами та спорудами, розташованого в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 03 березня 2009 року за ОСОБА_2 визнано право власності на ділянку площею 0,05 га для обслуговування вказаного будинку та господарських споруд, а також право власності на земельну ділянку площею 0,26 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані за зазначеною вище адресою.

Також з матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що ОСОБА_4 користується сусіднім житловим будинком № 40, розташованого по вул. Червоних партизан, в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області.

Із висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125 -089 від 30 листопада 2016 року вбачається, що відповідачкою самочинно побудовані господарські надвірні споруди для утримання домашньої худоби (сараї та клітки), які розташовані на внутрішньо дворовій території домоволодіння № 40. Вказані споруди побудовані з порушенням вимог ДБН 360-92** п.3.25, п.3.25а, таб.3.2а* та розташовані на відстані 7,45 м від границі суміжного землекористувача, а відстань від будинку ОСОБА_2 становить 8,44 м. В той час, як згідно вимог ДБН відстань від житлового будинку до господарських споруд для худоби, домашніх тварин і птах повинна становити 15 м. (а.с.65).

Допитана колегією суддів апеляційного суду експерт ОСОБА_5, яка брала участь під час складання вказаного висновку, пояснила, що на відстані 8,44 м. від будинку ОСОБА_2 у дворі домоволодіння ОСОБА_4 розташований деревяний сарай, який не є капітальною спорудою, а також тимчасова деревяна огорожа без даху. Ці споруди призначені для утримання свійських тварин, які в них знаходились і на момент дослідження обєкту. Внаслідок недотримання відповідачкою санітарних вимог розповсюджується специфічний неприємний запах, стоки, харчові відходи проникають на територію сусідньої ділянки.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції вірно встановив факт порушення відповідачкою прав позивачки щодо користуванням жилим будинком.

Це порушення полягає в недотриманні відповідачкою санітарних, епідеміологічних та будівельних норм при розміщенні на своїй земельній ділянці, сараю та клітки для утримання свійських тварин, у безпосередній близькості від житлового будинку позивачки. Внаслідок чого, виникають певні незручності в проживанні та користуванні будинком, так як навкруги розповсюджується їдкий неприємний запах, що завдає шкоди здоров'ю позивачки, а також перешкоджає належним чином здійснювати право власника житлового будинку.

На підставі статей 386, 391 ЦК України власник, права якого порушені, має право вимагати усунення будь-яких порушень свого права, хоч би вони й не були пов'язані з порушенням права володіння.

Зважаючи на наведене, для усунення перешкод в користуванні позивачкою належним їй на праві власності будинком підлягають знесенню самовільно збудовані сарай та клітка в яких утримуються свійські тварини. В той же час, суд поклав на відповідачку обовязок по знесенню курятника, при цьому не звернув увагу на те, що такий обєкт не зазначено у висновку експерта.

Крім того, вирішуючи спір по суті в частині усунення перешкод шляхом знесення сараю літ. В, гаражу літ.Г., які перебудовані відповідачкою у фасадній частині будинку з виходом на два метри за червону лінію та шиферної огорожі суд вважав, що для цього є передбачені законом підстави.

Однак, з таким висновком суду теж погодитись не можна.

За положеннями ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні зясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб а в раді зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Знесення самочинного обєкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова обєкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Саме така правова позиція щодо застосування положень статті 376 ЦК України викладена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14.

З матеріалів справи, зокрема із вказаного вище висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 листопада 2016 року видно, що надвірні споруди, а саме: сарай літ.В та гараж літ.Г самовільно збудовані ОСОБА_4 з виступом за два метри за червону лінію і частково розташовані на земельній ділянці, яка належить комунальній власності.

Експерт ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції пояснила, що сарай літ.В та гараж літ.Г були самовільно перебудовані ОСОБА_4 по фасадній частині будинку з виходом за червону лінію, але з іншої сторони від будинку позивачки.

Такі пояснення експерта підтверджуються і планом кадастрової зйомки земельних ділянок, що є додатком до висновку експерта від 30 листопада 2016 року. З якої видно, що сарай літ.В та гараж літ.Г розташовані з виступом за червону лінію, по фасадній частині будинку ОСОБА_4, тобто з іншої сторони від власника сусіднього житлового будинку яким є ОСОБА_2

Також експерт зазначила, що будинок позивачки теж побудований з порушенням ДБН, оскільки розташований на межі із земельною ділянкою, що розташована по вул. Червоних партизан, 40 в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області, власником якого є ОСОБА_4

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_2 посилалася на те, що вказані будівлі сараїв та гаражу відповідачкою побудовано без належного дозволу, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує її право на користування власністю, а відтак підлягає знесенню.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про знесення самочинно збудованого обєкту, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що перебудовою ОСОБА_4 раніше існуючих сараю літ.В, гаражу літ.Г порушуються права ОСОБА_2

Відомості про те, що власник земельної ділянки на якій частково розташовані зазначені споруди заперечував проти таких забудов, матеріали справи не містять.

Та обставина, що відповідачкою самовільно перебудовані зазначені обєкти нерухомості не є достатньою, самостійною підставою для задоволення позову.

В зв'язку з викладеним судова колегія вважає, доводи позивачки про те, що самочинним будівництвом вказаних обєктів порушені права останньої, такими, що не ґрунтуються на доказах.

Задовольняючи позов у вказаній частині, суд першої інстанції не вказав, яким чином порушені права позивачки у справі та з огляду на приписи ст. 15 ЦПК України, не мотивував свої висновки щодо захисту таких прав із застосуванням до спірних правовідносин п.7 ст.376 ЦК України, у визначений ним спосіб шляхом зобов'язання відповідачки саме знести, збудовані нею гараж та сарай.

Крім цього, із змісту позовної заяви ОСОБА_2 випливає, що порушення своїх прав позивачка обґрунтовує тим, що внаслідок самовільного зведення відповідачкою огорожі із шиферу з порушенням будівельних норм, порушуються її права, як власника будинку.

Відповідно до положень п.3.19 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», поверховість забудови, граничні розміри житлових будинків, площа забудови, вимоги до господарських будівель, їх складу, огорожі ділянок, благоустрою території встановлюється місцевими правилами забудови в залежності від розміру ділянок, умов інженерного обладнання, інсоляції будинків та територій, інших нормативних вимог, регіональних традицій.

Згідно зі змістом БН 441-72 «Вказівки по проектуванню огорож майданчиків і ділянок підприємств, будівель і споруд», розробка проектів огорож індивідуальних забудовників не вимагається.

Статтею 29 Закону України «Про планування і забудову територій» не передбачена видача дозволу на об'єкти, що не потребують розробки проекту.

Відповідно до вимог п.4.9 Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 273 від 05 грудня 2000 року, (наказ діяв до 13.02.2010 року) було визначено, що до переліку будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл, відносяться тимчасові будівлі та споруди, зведення яких не потребує виконання робіт з улаштуванням фундаментів.

З огляду на наведене, розробка проекту і надання дозволу на зведення відповідачкою спірної огорожі між її та сусідньою земельною ділянкою не вимагалася.

Згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року за N 127, який набрав чинності 08 лютого 2006 року, (чинного на час вирішення даного спору), зведення паркану на земельній ділянці садибного типу не належить до самочинного будівництва.

За таких обставин, встановлення відповідачкою шиферної огорожі не можна вважати самочинним. До того ж, при її зведенні ОСОБА_4 не було порушено меж суміжної земельної ділянки.

Посилання ОСОБА_2 в позовній заяві на зменшення інсоляції її подвір'я внаслідок зведення відповідачкою огорожі, не можуть бути підставою для відновлення прав позивачки шляхом знесення паркану з огляду на таке.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст..103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до п.5 СанПіН 2605-82 «Санітарні норми і правила забезпечення інсоляцією житлових і громадських будівель і територій жилої забудови» (далі - СанПіН), розміщення і орієнтація житлових кімнат та громадських будинків повинні забезпечувати тривалість безперервної інсоляції приміщень та територій для південної зони не менше 2 годин на день.

Правила розрахунку тривалості інсоляції житлових будинків визначені ДСТУ -НВБ.2.2-27:2010 «Будинки і споруди. Настанова з розрахунку інсоляції об'єктів цивільного призначення».

Згідно п.1.1,1.2 вказаних Правил розрахунок тривалості інсоляції визначається контролюючими організаціями та установами відповідно до санітарно-гігієнічних і будівельних норм.

Разом з тим, всупереч вимогам ст.ст. 57-59 ЦПК України, позивачка не надала будь - яких доказів в підтвердження того, що має місце порушення норм інсоляції її подвір'я (розрахунок інсоляції, виконаний відповідною контролюючою організацією, або висновок органу державного санітарного нагляду з питання дотримання рівня інсоляції чи акт цієї установи про заміри тривалості інсоляції). А також доказів на підтвердження своїх доводів щодо наявності причинного зв'язку між спорудженням відповідачкою шиферної огорожі і зниженням природного освітлення у будинку позивачки.

Крім цього, відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України.

Пунктом 13 цієї ж постанови Пленуму передбачено, що з метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення, його резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі висновки по суті розглянутих вимог.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував зазначені роз'яснення Пленуму і помилково поклав на відповідачку обовязок про знесення гаражу та сараю в той же час і зобовязав його перебудувати, що є взаємовиключними висновками і унеможливить виконання рішення суду.

Оскільки місцевим судом суттєво порушені указані норми матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, то воно відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК з відповідачки на користь позивачки пропорційно задоволеним вимогам підлягають стягненню судові витрати, а саме, судовий збір за подачу позовної заяви, витрати, повязані із проведенням судової будівельно технічної експертизи. Також з позивачки на користь відповідачки пропорційно задоволеним вимогам підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_4 знести самовільно побудовані сарай та клітку для утримання свійських тварин, розташовані на земельній ділянці домоволодіння № 40 по вул.. Червоних партизан в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області на відстані 8,44 м від частини житлового будинку № 42 по вул. Червоних партизан в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3436 грн. судових витрат.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 267 грн. 85 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді :