Справа № 2-43/11
Провадження № 22-ц/779/484/2017
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

Секретаря: Возняк В.Д.

Сторін: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника відповідачки ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, до ОСОБА_4, виконавчого комітету Тисменицької міської ради, Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації про визнання права власності, визнання недійсними рішень та договору дарування, усунення перешкод у користуванні майном, визнання недійсною реєстрації права власності, продовження строку для прийняття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 27 січня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2009 року позивачі звернулися до суду із даним позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просили визнати за кожним з позивачів право власності на ? частину спірного будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області як спадкового майна; визнати недійсним договір дарування спірного будинковолодіння від 10.04.2003 р., зареєстрований у реєстрі під № 312, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_4; визнати недійсними і скасувати рішення виконавчого комітету Тисменицької міської ради № 5 від 01.03.1967 р. та № 19 від 31.05.1991 р.; усунути перешкоди у користуванні спадковим майном, а сааме: зобовязати відповідачку ОСОБА_4 звільнити з усіма членами її сімї спірне будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області; визнати недійсною реєстрацію права власності на спірне будинковолодіння за ОСОБА_13 за № 1654 від 04.06.1991 р., за ОСОБА_12 за реєстровим № 1654 у реєстровій книзі № 9 від 25.10.2000 р., за ОСОБА_4 реєстраційний № 2815288 номер запису 1654 у книзі № 9 від 26.09.2003 р. та за ОСОБА_4 реєстраційний № 258 від 12.10.2016 р.; продовжити пропущений з поважних причин строк для прийняття спадщини згідно вимог ст.550 ЦК України (у редакції 1963 р.), поновивши по заявлених вимогах строк позовної давності, який пропущено з поважних причин.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що спірне будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна (колишня вул. 1 Травня) в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області мало статус колгоспного двору, головою якого була матір позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_14, яка померла 30.11.1996 р., а членами дочка ОСОБА_2, зять ОСОБА_6, внука ОСОБА_7, правнука Деркач (до одруження Полінник) Т.І., син ОСОБА_13, який помер 03.12.1996 р., невістка ОСОБА_12, яка померла 05.01.2006 р. Покійна матір позивачки ОСОБА_14 була колгоспницею, згідно відомостей нарахування заробітної плати сільськогосподарської артілі ім. Франка м. Тисмениця Тисменицького району за 1951, 1953 р.р. їй нараховувалась зарплата за роботу в колгоспі, після досягнення пенсійного віку вона отримувала колгоспну пенсію. Відповідно до вимог ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.). майно колгоспного двору належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності. Вказані члени двору мали право власності на майно колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали однією сімєю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили, тому позивачі набули права власності на спірне будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна у рівних частках. 10.04.2003 р. ОСОБА_12 згідно оспорюваного договору дарування житлового будинку подарувала відповідачці ОСОБА_4 житловий будинок № 18 по вул. Кокорна в м. Тисмениця житловою площею 69,2 кв.м , зазначений у плані літерою А, з відповідною частиною господарських будівель і споруд, а саме гараж літню кухню Б, огорожу N1. Останніх пять років перед смертю ОСОБА_12 тяжко хворіла, перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, у неї був тимчасовий психічний розлад, тому позивачі не могли і думати про те, що вона може вчинити будь-який правочин. Вважають, що оспорюваним договором дарування порушено їх права, оскільки ОСОБА_12 не мала права дарувати колгоспне майно без участі інших членів двору з огляду на те, що їх частки після смерті голови двору ОСОБА_14 не були визначені. За життя ОСОБА_12 позивачам від неї було відомо, що спірний будинок, який був відремонтований спільними коштами та працею членів колгоспного двору, буде належати їм. Спірний будинок, у якому проживала ОСОБА_12, був реконструйований і зведений на місці старого будинку, на який вже було оформлено право власності за батьком позивачки ОСОБА_15 Чоловік ОСОБА_12 ОСОБА_13, який був рідним братом позивачки ОСОБА_2, не був забудовником спірного будинку, він з дружиною жодного будинку не будували, прийшли жити до готової хати. Тому незаконними є оскаржувані рішення виконавчого комітету Тисменицької міської ради, а саме: № 5 від 01.03.1967 р. про виділення ОСОБА_13 земельної ділянки під індивідуальне будівництво та надання права індивідуального будівництва на земельній ділянці площею 700 кв. м за рахунок присадибної земельної ділянки ОСОБА_13, оскільки жодної присадибної земельної ділянки за останнім за вказаною адресою не значилось, та № 19 від 31.05.1991 р. про затвердження акту комісії про прийняття в експлуатацію жилого будинку по вул. Кокорна, 18 (колишня вул. 1 Травня) та оформлення за ОСОБА_13 права власності на будинок з видачею свідоцтва. Виконком Тисменицької міської ради не вправі був приймати оскаржувані рішення, оскільки на земельній ділянці вже знаходився житловий будинок, право власності на який було оформлено за батьком позивачки ОСОБА_15, який помер 06.08.1956 р., після смерті якого право власності перейшло його дружині ОСОБА_14, дітям і внукам. Позивачі довідалися про порушення своїх прав навесні 2009 р.

Просили їх позов задовольнити та стягнути на їхню користь судові витрати.

Ухвалами суду від 24.02.2016 р. та від 29.03.2016 р. до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача залучено ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Рішенням Тисменицького районного суду від 27 січня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, вказує, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неналежному дослідженні судом доказів по справі та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що судом помилково вказано про те, що забудовником спірного будинковолодіння був її рідний брат ОСОБА_13, згідно рішення виконкому Тисменицької селищної ради від 01.03.1967 року. Проте, він забудівником не був, а це були тільки формальні документи, що стали підставою для оформлення права власності на спірний житловий будинок, а в подальшому після смерті ОСОБА_16 видано свідоцтво про право на спадщину за законом його дружині ОСОБА_12, яка не маючи дітей з невідомих причин подарувала його ОСОБА_4 Судом не дано юридичної оцінки зазначеному вище оскаржуваному рішенню виконкому, на яких законних підставах воно прийняте, чи була ця земельна ділянка у вільному земельному фонді органу місцевого самоврядування. Ця земельна ділянка була у користуванні мами позивача ОСОБА_2 ОСОБА_14, як сплачувала сільськогосподарський податок, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними документами.

Апелянт також вказує, що судом першої інстанції дав неправильну оцінку договору дарування житлового будинку, не звернув увагу, що судові рішення, які стосувалися цього договору прийняті за позовом з інших підстав визнання правочину недійсним. В цьому позові підставою визнання недійсним договору дарування позивачі зазначають, що він укладений помилково на вкрай невигідних для ОСОБА_12 умовах, під впливом тяжкої для неї обставини (хвороби), внаслідок психічного тиску на неї.

ОСОБА_12 допустила помилку чим порушила права позивачів, не маючи права дарувати спільно нажите колгоспне майно, оскільки не було визначено частки кожному члену колгоспного двору, після смерті голови колгоспного двору.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, позивачку ті її представника, представника відповідачки, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачі не спростували встановлених судом обставин щодо правомірності набуття відповідачкою права власності на спірне будинковолодіння, що оспорюваними договором дарування, рішеннями виконкому міської ради, реєстрацією права власності на спірне будинковолодіння за ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_4 права позивачів не порушені, останні не оспорюють правовстановлюючих документів, що були підставою для реєстрації права власності, а відтак є безпідставними заявлені ними вимоги про визнання недійсними договору дарування, рішень та реєстрації права власності.

Оскільки вимога про усунення перешкод у користуванні спірним будинковолодінням є похідною від першої основної вимоги про визнання права власності, підстави для її задоволення відсутні.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що рішенням виконавчого комітету Тисменицької селищної ради депутатів трудящих № 5 від 01.03.1967 р. ОСОБА_13, (який є рідним братом позивача ОСОБА_2В.) надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці по вул. 1 Травня в селищі Тисмениця площею 700 кв.м (т.1, а.с.19). Відповідно до акту про закінчення забудови індивідуальної садиби від 22.03.1991 р. споруджений ОСОБА_13 будинок площею забудови 139,3 кв.м житловою площею 69,2 кв.м прийнятий в експлуатацію (т.1, а.с.18). Рішенням виконавчого комітету Тисменицької міської ради № 19 від 31.05.1991 р. затверджено акт про прийняття в експлуатацію побудованого ОСОБА_13 житлового будинку № 18 по вул. 1 Травня та вирішено оформити право особистої власності на будинок за забудовником ОСОБА_13 (т.1, а.с.17).

На підставі вказаного рішення виконком Тисменицької міської ради 04.06.1991 р. видав ОСОБА_13 свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, на підставі якого право власності на спірне будинковолодіння за ОСОБА_13 зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 14.06.1991 р. у реєстровій книзі № 9 за реєстровим № 1654 (т.1, а.с.71).

Після смерті 03.12.1996 р. ОСОБА_13 (т.1, а.с.67) спірне будинковолодіння успадкувала його дружина ОСОБА_12 як єдиний спадкоємець за законом першої черги згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.1997 р. (т.1, а.с.72), на підставі якого право власності ОСОБА_12 зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 25.10.2000 р. у реєстровій книзі № 9 за реєстровим № 1654, що підтверджується довідкою ОБТІ (т.2, а.с.51).

Відповідно до укладеного між ОСОБА_12 та відповідачкою ОСОБА_4 договору дарування житлового будинку від 10.04.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_17 і зареєстрованого в реєстрі за № 312, ОСОБА_4 стала власником спірного будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна в м. Тисмениця, яке складається з житлового будинку А житловою площею 69,2 кв.м, господарських будівель і споруд, а саме гаражу літньої кухні Б, огорожі N1 (т.2, а.с.79). Право власності відповідачки зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 26.09.2003 р. за реєстраційним № 2815288 номер запису 1654 у книзі № 9, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.2, а.с.80).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачі оспорюють вищезазначені рішення виконавчого комітету Тисменицької міської ради, договір дарування та реєстрація права власності на спірне будинковолодіння.

У відповідності з вимогами ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі зібраних у справі письмових доказів дійшов висновку про те, що відомості нарахування заробітної плати матері позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_14 під час роботи у сільськогосподарській артілі ім. І.Франка у 1951, 1953 р.р. (т.1, а.с.44-47) не можуть вважатись належним підтвердженням того, що ОСОБА_14 була членом колгоспу.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Позивачами не надано доказів того, що вони мають право на майно колгоспного двору і майно, що до якого ними заявлено позов, мало статус майна членів колгоспного двору.

Судом також встановлено, що ніхто з позивачів не був членом колгоспу, що ніхто з членів господарства у період з 1967 р., коли ОСОБА_13 виділено земельну ділянку під будівництво, до 1991 р., коли він отримав право власності на спірне будинковолодіння, у колгоспі не працював.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку твердженням позивачів про те, що спірний будинок № 18 по вул. Кокорна, у якому проживала ОСОБА_12, був реконструйований і зведений на місці старого будинку, що належав ОСОБА_15, спільними коштами та працею позивачів як членів колгоспного двору, що ОСОБА_13 не був забудовником спірного будинку, що останній жодного будинку не будував, оскільки позивачі не надали суду належних і допустимих доказів на обґрунтування вказаних обставин. Колегія суддів погоджується з цим висновком суду і вважає його обґрунтованим.

Посилання представника апелянта на те, що, договір дарування укладений шляхом помилки, колегія суддів відхиляє, оскільки такі твердження не доводяться належними та допустимими доказами у справі.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок про безпідставність і недоведеність позовних вимог є вірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 27 січня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_18