Справа № 449/673/16 Головуючий у 1 інстанції: Савчка А.В.
Провадження № 22-ц/783/1786/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_3-ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Романівська сільська рада про визнання права на приватизацію земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, в якому просить визнати чинним акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,07 га. в урочищі "Загомінки Тернава" с.Романів Перемишлянського району Львівської області без згоди відповідача. Згідно уточненої позовної заяви від 13.09.2016 року, ОСОБА_3 просить визнати за ним право на приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,07 га. в урочищі "Загомінки Тернава" с.Романів Перемишлянського району Львівської області без згоди відповідача.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.12.2014 року рішенням Романівської сільської ради №484 йому було надано дозвіл на виготовлення проекту відведення згаданої вище земельної ділянки. В процесі виконання робіт щодо кадастрової зйомки виникли проблеми щодо узгодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами, зокрема з відповідачем. Відповідач стверджувала, що земельною ділянкою на яку претендує позивач вона користується дуже давно, а до цього нею користувалась її прабабця. Позивач вважає, що відмова відповідача від підписання акту є необґрунтованою, оскільки, земельною ділянкою на яку він претендує користувався ще його батько. Позивач звертався до Романівської сільської ради для вирішення даного конфлікту, однак сільська рада досі даний спір не вирішила.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач - ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права. Звертає увагу, що йому рішенням сесії сільської ради №484 від 30.12.2014 року надано дозвіл на виготовлення проекту відведення спірної земельної ділянки. В апеляційній скарзі просить рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування .

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії довідки Виконавчого комітету Романівської сільської ради Перемишлянського району Львівської області №162 від 11.02.2002 року, ОСОБА_6, згідно погосподарських книг з 1968 року користується земельною ділянкою площею 0,08 га, яка належала ОСОБА_7.

З витягу рішення Романівської сільскої ради №30 від 14.12.1995 року встановлено, що ОСОБА_8 була надана земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,33 га. (а.с.58).

Після смерті ОСОБА_8, житловий будинок з відповідною частиною господарських прибудов, що знаходиться в с. Романів Перемишлянського району Львівської області на земельній ділянці з земель Романівської сільської ради, площею 0,33 га. успадкувала ОСОБА_5.

Згідно копій рішень Романівської сільської ради від 24.12.1993 року та від 21.09.2002 року, Романівською сільською радою приймались рішення про надання матері позивача ОСОБА_10 та згодом її доньці ОСОБА_11 (сестрі позивача) земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га.

З пояснень даних в суді першої інстанції представником позивача, державний акт на дану земельну ділянку так і не був оформлений через відмову суміжного землекористувача підписати акт встановлення та узгодження меж.

Рішенням Романівської сільської ради від 18 травня 2016 року №99 ОСОБА_5 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для селянського господарства біля житлового будинку площею 0,15 га.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з тих обставин, що вимога позивача отримати у власність земельну ділянку, яка перебуває в користуванні відповідача і якою користувався його батько та небажання позивача отримати у власність вільну земельну ділянку є необгрунтованою та такою, що не може бути задоволена.

З такими висновками суду які стали підставою для відмови в задоволенні позову суд не погоджується з наступних обставин.

У відповідності до положень ч.1 ст.11 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно п. 7 Постанови пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"судам слід мати на увазі, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

Пунктом 11 згаданої Постанови звернуто увагу, що згідно зі статтею 118 ЗК України, питання про безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення фермерського господарства в межах норм за заявою громадянина із зазначенням бажаного розміру та мети одержання землі вирішується районною, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями щодо земель державної власності, а стосовно земель комунальної власності - сільською, селищною, міською радою.

У судовому порядку це питання вирішується в разі відмови зазначених органів у передачі земельної ділянки у власність для цієї мети в бажаному розмірі чи місці або в разі нерозгляду ними заяви.

В пункті 11 Постанови зазначено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

В пункту 18 Постанови, наголошено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають враховувати, що згідно з положеннями статті 119 ЗК України, передача громадянину у власність або в користування земельної ділянки, якою він добросовісно, відкрито і безперервно користується протягом 15 років за відсутності документів про право на цю земельну ділянку, здійснюється у порядку, встановленому ЗК України. Зворотної дії в часі ця норма не має.

Також наголошено, що з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК України, право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 року № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження передачі спірної земельної ділянки у власність чи в користування як позивачу так і відповідачу. Окрім цього, відсутні будь-які докази в підтвердження того, що сторони відкрито і безперервно користується спірною земельною ділянкою протягом 15 років.

Слід звернути увагу, що житловий будинок з відповідною частиною господарських прибудов, що знаходиться в с.Романів Перемишлянського району Львівської області, який належить відповідачу, розміщений на земельній ділянці Романівської сільської ради, яка в свою чергу межує із спірною земельною ділянкою. Оскільки відповідач не є власником земельної ділянки на якій розташований її житловий будинок з господарськими прибудовами, остання не є тою особою, з якою власник чи землекористувач сусідньої земельної ділянки зобов"язаний узгоджувати межі земельної ділянки.

Враховуючи, що право позивача жодним чином відповідачем не було порушено, позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними.

На згадані обставини суд першої інстанції ухвали не звернув, в зв"язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову у зв"язку з необгрунтованістю позовних вимог.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення - про відмову в позові.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково, а рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст. ст.316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням рішення законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк