Справа № 496/4379/16-ц
Провадження № 2/496/545/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2017 року Біляївський районний суд

Одеської області

у складі: головуючого судді Трушиної О.І.

при секретарі Ткаченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації (плати) за користування утримуваними грошовими коштами,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши який (а.с. 62, 95), просить стягнути з відповідачів на його користь 3% річних та інфляційні втрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації (плати) за користування утримуваними грошовими коштами у розмірі 1222818,86 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 27.06.2008 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 103093 доларів США терміном на 1 рік, тобто до 27.06.2009 року. Цього ж дня, між ним та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до якого остання зобовязалася у випадку невиконання або неналежного виконання ОСОБА_2 зобовязань за договором позики виконати за нього зобовязання на умовах, у порядку та строки, встановлені договором позики. Однак відповідачі свої зобовязання за вказаними договорами не виконали, і він звернувся до суду з позовною заявою та ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 10.11.2009 року по справі № 2-1357/09 було затверджено мирову угоду з відповідачами і останні зобовязалися повністю погасити заборгованість у розмірі 799000 грн. не пізніше 30.04.2010 року. Проте, відповідачі не виконали умови мирової угоди і він звернувся з виконавчим листом до виконавчої служби з заявою про примусове виконання ухвали суду. Відповідачі 02.04.2013 року відшкодували заборгованість у розмірі 58826 грн., однак від сплати залишку заборгованості ухиляються. На теперішній час відповідачі повинні відшкодувати йому матеріальні втрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та виплатити компенсацію (плату) за користування утримуваними грошовими коштами у сумі 799000 грн. Відповідно до розрахунку матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів частина боргу станом на 20.09.2017 року становить 1050664,48 грн., розрахунок компенсації (плати) за користування утримуваними грошовими коштами у розмірі 3% річних частина боргу станом на 20.09.2017 року становить 172154,38 грн. Таким чином, матеріальні втрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та виплати компенсації (плати) за користування утримуваними грошовими коштами усього складають 1222818,86 грн. Оскільки відповідачі відмовляються виконати взяті на себе зобовязання, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Позивач до судового засідання не зявився, але від нього надійшла заява, в якій він вказав, що на задоволенні позовних вимог наполягає з підстав, викладених в позовній заяві, а також просив справу розглянути без його участі.

Представник відповідачки ОСОБА_3- ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених в запереченні. Крім того, представник відповідачки просив застосувати до вимог позивача строки позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ч.2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Ст. 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Як встановлено в судовому засіданні, 27.06.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав у позику 500000 грн. (що складає по курсу НБУ на момент укладення цього договору 103093 доларів США), строком погашення до 27.06.2009 року. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 2191 (а.с. 7-8).

27.06.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання зобовязується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобовязань ОСОБА_2 за договором позики від 27.06.2008 року щодо сплати у повному обсязі основної суми боргу за кредитом у строк до 27.06.2009 року у розмірі 100000 доларів США. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 2192 (а.с. 9).

У звязку з тим, що відповідачі не виконували умови погашення заборгованості, позивач звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за вищевказаним договором позики.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 10.11.2009 року по справі № 2-1357/09 було затверджено мирову угоду, укладену позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 від 10.11.2009 року. (а.с. 11).

Згідно вказаної мирової угоди відповідачі визнають свій борг перед позивачем в сумі 799000 грн., який зобовязуються солідарно погасити в строк до 30.11.209 року в сумі 133175 грн., а потім не пізніше 30.12.2009 року, 30.01.2010 року, 28.02.2010 року, 30.03.2010 року та 30.04.2010 року щомісяця рівними частками в сумі по 133165 грн. Провадження по справі закрито.

06.12.2011 року Біляївським районним судом Одеської області було видано виконавчий лист № 2-1357 з виконання ухвали Біляївського районного суду Одеської області від по справі № 2-1357/09. На підставі цього виконавчого листа з ОСОБА_2 було примусово стягнуто на користь ОСОБА_1 58826 грн. заборгованості.

02.04.2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції Одеської області було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві з примусового виконання виконавчого листа № 2-1357, виданого 06.12.2011 року з підстав, визначених п.7 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин (а.с. 13).

Крім того, 28.12.2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції Одеської області було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з примусового виконання виконавчого листа № 2-1357/09 виданого 06.12.2011 року, з підстав, визначених п.7 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин (а.с. 15).

Згодом позивач звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з заявою про видачу дублікату виконавчого листа по цивільній справі № 2-1357/09, 21.06.2017 року заява була задоволена.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 частину боргу погасив в добровільному порядку у сумі 6500 доларів США, про що свідчить розписка позивача ОСОБА_1 від 23.08.2011 року, тоді як черговий платіж повинен мав здійснити 30.04.2010 року, проте здійснив 23.08.2011 року.

Як зазначає позивач в позовній заяві, 02.04.2013 року під час примусового виконання мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 10.11.2009 року, з відповідачів було стягнуто 58826 грн.

Оскільки відповідачі не виконували свої зобов»язання, виникла заборгованість по сплаті 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. Після переривання перебіг позовної давності починається знову.

Судом встановлено, що у термін після 02.04.2013 року солідарний обов»язок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в іншій його частині не виконувався, а тому виходячи з положень ст. 257, ч.1 ст. 261 ЦК України, строк позовної давності, в межах якої ОСОБА_1 міг звернутися до суду за захистом своїх прав, закінчився 02.04.2016 року.

Вищевикладені фактичні обставини дають суду підстави вважати, що строк позовної давності для предявляння вимог за зазначеними вище договорами починає свій перебіг 03.04.2013 року та сплив 03.04.2016 року.

Таким чином, суд доходить висновку, що на момент звернення із позовом до суду, а саме 15.12.2016 року, строк позовної давності сплинув.

Наслідки спливу позовної давності визначені у ст.267 ЦК України, згідно з ч.4 якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду.

Висновки суду по даній справі повністю узгоджуються з правовою позицією ВСУ в постанові від 07.06.2017р. у справі №6-298цс17.

Враховуючи вищевикладене та наявність заяви представника відповідачки ОСОБА_3- ОСОБА_4 про застосування позовної давності, а також те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 15.12.2016 року, тобто після спливу строку позовної давності, та не ставив перед судом питання про його поновлення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідачів відсотків річних та інфляційних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації (плати) за користування утримуваними грошовими коштами у розмірі 1222818,86 грн., у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 256, 257, 261, 264, 267, 509, 554, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації (плати) за користування утримуваними грошовими коштами у розмірі 1222818,86 грн. залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, до Апеляційного суду Одеської області, через Біляївський районний суд Одеської області.

Суддя Біляївського райсуду

Одеської області: ОСОБА_6