УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Кадєтової О.В.,
Карпенко С.О.,Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права приватної власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що 04 червня 2014 року між ним, ОСОБА_6, і ОСОБА_7 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка розташована на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства. Вказаний договір було укладено відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема ст. 635 ЦК України, яка встановлює порядок та процедуру укладання попередніх договорів, та посвідчено і зареєстровано в реєстрі за № 1594, Кударенко В.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Відповідно до умов договору земельна ділянка належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Білінець О.П., державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області 27 грудня 2012 року за реєстровим № 1-2258 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області 03 березня 2010 року, зареєстрований в поземельній книзі 27 грудня 2012 року за реєстровим № 002.

Пункт 4 попереднього договору встановлює, що термін укладання основного договору не пізніше 10 червня 2014 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., АДРЕСА_1.

Згідно до умов п. 5 попереднього договору, сторони встановили, що договірна ціна за земельну ділянку складає 150 000 грн. Того ж дня, він повністю виконав фінансові зобов'язання перед ОСОБА_7 за цим договором, сплативши йому 150 000 грн, що підтверджується відповідною нотаріальною заявою, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., та зареєстрованою в реєстрі за № 1595. Крім того, згоду на укладання попереднього і в подальшому основного договору надала його дружина - ОСОБА_11, про що свідчить відповідна нотаріально посвідчена заява, яка додається до позову.

Проте, у встановлені у п. 4 попереднього договору терміни ОСОБА_7 не з'явився. Після цього з метою повторного нагадування про необхідність укладання основного договору позивач знову направив відповідачу телеграму від 16 червня 2014 року з пропозицією прибути до нотаріальної контори Кударенко В.М., за адресою: АДРЕСА_1, 16 червня о 14 год. та укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки. Проте, і цього дня ОСОБА_7 не з'явився. В телефонному режимі він відмовився пояснювати причини неявки до нотаріуса з метою укладення основного договору купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки.

Враховуючи викладене, позивач вважав, що ОСОБА_7 безпідставно ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка розташована на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, та просив суд задовольнити позов.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка розташована на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, укладений 04 червня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_6 право приватної власності на земельну ділянку площею 1,5000 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка розташована на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Звертаючись з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_8 обґрунтовувала її, зокрема тим, що суди вирішили питання про її права та обов'язки, оскільки вона є співвласником земельної ділянки на яку визнано право власності.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з поданих до суду телеграм, в яких міститься текст щодо нагадування ОСОБА_7 прибути до приватного нотаріуса Кударенка В.М., з метою укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, неможливо дійти висновку, що ОСОБА_7 одержав телеграми, і з приводу цього відсутні в справі відомості.

Крім того, судом зазначено, що сторонами у попередньому договорі були чітко встановлені і передбачені наслідки в разі ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, що передбачено було в п. 7 договору, а саме сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані невиконанням умов попереднього договору. Відповідно ж до умов п. 8 попереднього договору, якщо від виконання обов'язків ухиляється ОСОБА_7, то він повертає ОСОБА_6 одержану при укладенні цього договору забезпечувальну суму в подвійному розмірі, а саме 300 000 грн, як відшкодування збитків, завданих невиконанням умов попереднього договору.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що є підстави застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України, так як у попередньому договорі купівлі-продажу земельної ділянки позивач та відповідач домовилися щодо усіх істотних умов цього договору, що підтверджується письмовими доказами, (нотаріально посвідчений попередній договір, заява про підтвердження проведення розрахунку, згода дружини позивача на купівлю земельної ділянки).

Однак погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції неможливо з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 04 червня 2014 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_6 було укладено попередній договір, відповідно до умов п. 2 якого ОСОБА_7 і ОСОБА_6 зобов'язались укласти договір (у майбутньому основний договір) купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,5000 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка розташована на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, цільове призначення земельної ділянки-для ведення фермерського господарства.

Згідно умов п. 4 попереднього договору термін укладання основного договору не пізніше 10 червня 2014 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., АДРЕСА_1. На момент укладання основного договору ОСОБА_7 має надати всі необхідні документи для вчинення правочину. ОСОБА_7 повинен сприяти виготовленню усіх необхідних документів для укладання основного договору у найкоротший термін.

Відповідно до умов п. 5 попереднього договору при укладанні договору купівлі-продажу ОСОБА_7 сплачує держмито в розмірі 1 % та податок на доходи фізичних осіб, від продажу нерухомого майна в розмірі 5 % від суми, вказаної у договорі купівлі-продажу земельної ділянки. Договірна ціна за земельну ділянку складає 150 000,00 грн. Розрахунки за відчужувану земельну ділянку провадяться готівкою.

Згідно умов п. 7 попереднього договору ОСОБА_6 передає ОСОБА_7 гроші в розмірі 150 000,00 грн, як підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Сторони зобов'язуються виконувати умови попереднього договору. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані невиконанням умов попереднього договору.

Відповідно до умов п. 8 попереднього договору якщо від виконання обов'язків ухиляється ОСОБА_7, то він повертає ОСОБА_6 одержану при укладенні цього договору забезпечувальну суму в подвійному розмірі, а саме 300 000 грн, як відшкодування збитків, завданих невиконанням умов попереднього договору.

Згідно умов п. 11 попереднього договору у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність за чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Таким чином, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Встановлюючи факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, не обґрунтував, в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що пунктом 8 попереднього договору чітко встановлено наслідки ухилення ОСОБА_7 від виконання обов'язків покладених на нього зазначеним договором, а саме повернення ОСОБА_6 одержану при укладенні цього договору забезпечувальну суму в подвійному розмірі.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав вірну оцінку всім зібраним у справі доказам та з урахуванням указаних норм матеріального права дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Ураховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року скасувати та залишити в силі Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова