УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Мазур Л.М.,

Завгородньої І.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» про стягнення пені за час затримки сплати страхової виплати, упущеної вигоди та судових витрат, за касаційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» - Хустика Олексія Юрійовича на заочне рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 14 вересня 2015 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2012 року із відкритого акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» (далі - ВАТ «НСК «Оранта»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Національна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ «НСК «Оранта), на його користь стягнуто страхове відшкодування у розмірі 12 000 грн та пеню у розмірі 14 952 грн.

Враховуючи те, що вказані виплати йому були перераховані страховою компанією лише 14 жовтня 2014 року, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь пеню за несвоєчасну сплату страхової виплати у розмірі 8 952 грн, упущену вигоду у зв'язку із несвоєчасною сплатою страхової виплати у розмірі 9 000 грн, витрати за надання правової допомоги у розмірі 2 000 грн та витрати на оплату послуг банку у розмірі 20 грн.

Заочним рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від

14 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» про стягнення пені за час затримки сплати страхової виплати, упущеної вигоди та судових витрат задоволено.

Стягнуто з відкритого акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта»» на користь ОСОБА_3 пеню за несвоєчасне виконання умов договору в сумі 8 952 грн, неотриману вигоду в розмірі 9 000 грн, та

20 грн за оплату послуг банку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2016 року скасовано в частині позовних вимог про стягнення пені та судових витрат, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року, з урахуванням внесених виправлень ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 березня 2017 року, заочне рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 14 вересня 2015 року змінено.

Абзац перший і другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції викладено в наступній редакції: «Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково. Стягнути з відкритого акціонерного товариства «Національна страхова компанія Оранта» на користь ОСОБА_3: пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 4 380 грн; суму інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у розмірі

4 123 грн 66 коп.; 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у розмірі 1 608 грн 26 коп.».

В абзаці третьому резолютивної частини рішення суду першої інстанції цифри та слова «2 000 грн» замінено цифрами та словами: «500 грн».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» - ХустикО.Ю., посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 21 лютого

2017 року, а також рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 14 вересня 2015 року, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем прострочено виплату страхового відшкодування, а тому на користь позивача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання зобов'язання, упущена вигода та витрати з оплати послуг банку.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що пеня за прострочення виконання зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування підлягає стягненню в межах річного строку позовної давності. Крім того, суд зазначив, що підлягають також стягненню інфляційні нарахування та три відсотки річних. Вимоги про стягнення витрат на правову допомогу суд вважав доведеними лише в розмірі 500 грн.

Колегія суддів не може повністю погодитися із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Встановлено, що рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2012 року із ВАТ «НСК «Оранта», правонаступником якого є ПАТ «НСК «Оранта», на користь ОСОБА_3 стягнуто страхове відшкодування у розмірі 12 000 грн та пеню у розмірі 14 952 грн.

Страхове відшкодування та пеню ПАТ «НСК «Оранта» фактично виплатило 14 жовтня 2014 року.

Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Згідно з ч. 4 ст. 16 Закону України «Про страхування» однією з істотних ознак договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

На підставі викладеного можна зробити висновок, що положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними.

Розмір неустойки як відповідальність страховика за договором страхування має бути визначено у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування, то до спірних правовідносин застосовується ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи.

Отже, на підставі наведених правових приписів, принципу заборони притягати особу двічі за одне й те саме правопорушення, а також правил застосування конкуренції правових норм, за умови, що укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи, страховик несе відповідальність у вигляді розміру неустойки, визначеного в договорі страхування (у разі відсутності визначення розміру в договорі - у розмірі, визначеному в Законі України «Про захист прав споживачів»).

Ухвалюючи рішення про стягнення з ПАТ «НСК «Оранта» пені за прострочення сплати страхового відшкодування у розмірі 0,1 % від суми страхового відшкодування, судом апеляційної інстанції не було зазначено, з чого виходив суд при визначенні вказаної ставки пені.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зазначав, що пеня за прострочення виплати страхового відшкодування підлягає стягненню на підставі п. 2.4.4.3 договору.

Суд апеляційної інстанції не перевірив зазначених доводів позивача та не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутній договір страхування.

Крім того, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 просив стягнути лише пеню, упущену вигоду, витрати на оплату послуг банку та витрати на правову допомогу, вимог про стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України позивачем не заявлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 303, ч. 2 ст. 335 ЦПК України суди апеляційної та касаційної інстанцій переглядають справу лише в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції не визначився із характером спірних правовідносин, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив змісту заявлених позовних вимог, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

При цьому вимоги про стягнення витрат на правову допомогу підлягають вирішення в порядку ст. 88 ЦПК України при ухваленні судом апеляційної інстанції нового судового рішення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи в частині стягнення пені та судових витрат, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» - Хустика Олексія Юрійовича задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року скасувати, справу в частині стягнення пені та судових витрат направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Є.П. Євграфова

І.М.Завгородня

Л.М.Мазур

О.В. Попович