Дата документу 15.11.2017
Справа № 501/2938/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 р. м. Чорноморськ

Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

Головуючого судді Смирнова В.В., за участю секретаря Крамського Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чорноморську Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції», Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРОЙТЕХСНАБ» про визнання договору позики та договору іпотеки не дійсним,

В С Т А Н О В И В:

До Іллічівського міського суду Одеської областізвернулась ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройтехснаб» про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 28 жовтня 2008 року між нею та ТОВ «ФК «Іпотека та інвестиції», яка діяла від імені ТОВ «Стройтехснаб» був укладений договір позики № 78/10 ФК (с) (а.с. 8-10).

Згідно до умов договору позики, Позикодавець надав Позичальнику позику у сумі 307 521 (триста сім тисяч пятсот двадцять одна) грн. 00 коп. У якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики № 78/10 ФК (с) від 28жовтня 2008 року, Позичальник уклав договір іпотеки.

25.12.2009 року до іпотечного договору були внесені зміни, якими змінено предмет іпотеки та надано в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

28 травня 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору позики відповідно до якої сторонами визначено залишок заборгованості у розмірі 291 070, 79 грн., а також зазначено, що це еквівалентно 55 975, 15 дол. США (а.с. 14-16).

19 серпня 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до договору позики відповідно до якої сторонами визначено залишок заборгованості у розмірі 280 994, 91 грн., а також зазначено, що це еквівалентно 55 627, 53 дол. США (а.с.17).

11 квітня 2011 року між сторонами була укладена додаткова угода № 4 відповідно до якої сторонами збільшено заборгованість на 779 дол. США, та викладено новий графік погашення заборгованості (а.с.18-20).

Представник ОСОБА_1 в судове засідання зявився, підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник ТОВ «ФК «Іпотека та інвестиції» в судове засідання зявився, позовні вимоги заявлені до відповідача не визнав, та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову.

Представник ТОВ «Стройтехснаб» в судове засідання не зявився, про дату та час проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін вважає, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції» та ТОВ «Стройтехснаб»слід відмовити виходячи з наступного.

Перевіривши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що 28 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Іпотека та інвестиції», яка діяла від імені ТОВ «Стройтехснаб» був укладений договір позики № 78/10 ФК (с). Згідно до умов договору позики, Позикодавець надав Позичальнику позику у сумі 307 521 (триста сім тисяч пятсот двадцять одна) грн. 00 коп. (а.с. 8-10).

У якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики № 78/10 ФК (с) від 28 жовтня 2008 року, Позичальник уклав договір іпотеки (а.с 21-22).

25.12.2009 року до іпотечного договору були внесені зміни, якими змінено предмет іпотеки та надано в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 23-24).

28 травня 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору позики відповідно до якої сторонами визначено залишок заборгованості у розмірі 291 070, 79 грн., що еквівалентно 55 975, 15 дол. США (а.с. 14-16).

19 серпня 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до договору позики відповідно до якої сторонами визначено залишок заборгованості у розмірі 280 994, 91 грн., що еквівалентно 55 627, 53 дол. США (а.с. 17).

11 квітня 2011 року між сторонами була укладена додаткова угода № 4 відповідно до якої сторонами збільшено заборгованість на 779 дол. США, та викладено новий графік погашення заборгованості (а.с. 18-20).

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з додаткових угод № 1, 2, 4 вбачається, що має місце зміни валюти позики з грошової одиниці України на іноземну валюту (долари США), в яких зазначено суму позики в доларах США, цим самим змінилась сума позики, яка фактично не надавалась.

Проте суд вважає, що таке твердження є безпідставним.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29.02.2016 року у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 було відмовлено, а позовні вимоги ТОВ «ФК «Іпотека та інвестиції» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені (а.с. 46-48).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31.05.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29.02.2016 року залишено без змін (а.с. 49-52).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29.02.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 31.05.2016 року залишено без змін(а.с. 53-56).

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 у 2015 року зверталась до Іллічівського міського суду Одеської області з зустрічним позовом до ТОВ «ФК «Іпотека та інвестиції» та ТОВ «Стройтехснаб» про визнання додаткових угод №№ 1, 2, 4 до договору позики від 28 жовтня 2008 року недійсними. (а.с. 46-48).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів,або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк і в порядку, що встановлені договором.

На підставі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог ЦК України,інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок не визначений договором або іншим нормативно-правовим актом.

Судом встановлено, що сторони погодились, що поверненню підлягає сума у доларах США за грошовим еквівалентом у національній валюті відповідно до комерційного курсу встановленого позикодавцем на дату оплати.

Позичальник здійснює сплату повернення позики та відсотків в національній валюті України, при цьому сума що підлягає сплаті, визначається згідно графіку погашення за грошовим еквівалентом у доларах США по комерційному курсу, встановленому позикодавцем на день оплати.

Тобто, зобовязання позивача про повернення позики за грошовим еквівалентом у національній валюті до долару США відповідно до комерційного курсу виникли при укладанні додаткової угоди № 1 від 28 травня 2009 року до договору позики 78/10 ФК (с) від 28 жовтня 2008 року, та додатку № 1 (графік погашення), яким також встановлювався погоджений сторонами розмір заборгованості, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 у зазначеній угоді.

Суд приймає до уваги, що ні однією із сторін не заперечувався факт виконання ОСОБА_1 зобовязання по сплаті позики у еквіваленті к долару США за комерційним курсом згідно з додатком № 1 від 28.05.2009 року.

Вираження еквіваленту суми позики у доларах США додатковими угодами № 1, 2, 4 не може вважатися збільшенням обсягу зобовязань за договором позики, оскільки фактично такий самий розмір позики в еквіваленті к долару США отримав позичальник з урахуванням погашення заборгованості на дату укладання угод.

Суд вважає, що різниця між отриманими позичальником ОСОБА_1 грошима та сумою, яку вона згідно додаткових угод №№ 1, 2, 4 зобовязалась повернути, збільшився не у звязку з курсовою різницею між часом укладання договору позики та поточним моментом,а у звязку з тим, що надана позичальнику позика є платною послугою та передбачає повернення як раніше отриманої суми, так і процентів за її користування впродовж 20 років, що відображено в основному договорі позики та є його основною умовою.

Таким чином, твердження позивача щодо зміни валюти позики та зміни суми позики через укладання додаткових угод до договору позики від 28 жовтня 2008 року є безпідставними, оскільки саме на момент укладання додаткової угоди № 1 ОСОБА_1 брала на себе зобовязання сплачувати позику у національній валюті еквівалентно долару США по курсу на день оплати.

Також, свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем не була надана відповідна інформація, а також не було надано письмового документа з детальним розписом загальної вартості кредиту.

Суд вважає, що посилання позивача на ЗУ «Про захист прав споживачів» як підставу визнання договорів недійсними є невірними, оскільки даний закон не регулює відносини надання позики.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, після підписання договору позики у термін 14 днів не скористалась цим правом, тобто у неї не виникало вимог про незгоду з переліком умов договору позики. Крім того, ОСОБА_1 продовжувала добровільно сплачувала платежі за договором, тобто добровільно виконувала свої обовязки згідно договору, та за час виконання умов договору позики претензій щодо невідповідності умов договору позики іншим нормативним актам не заявляла, та не оскаржувала його.

Суд вважає, що при підписанні договору позики від 28.10.2008 року сторони встановили факт досягнення між собою згоди, щодо всіх істотних умов договору у тому числі по сукупної вартості кредиту (послуг, фінансових зобов'язань позивача та реальний процент кредитування), тобто позивач отримав суму позики та зобов'язався виконувати умови договору позики та нести відповідальність за порушення умов договору відповідно та на підставі передбачених договором умов.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» ( ч. 1 п. 23 та 19), споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Продукція це будь-якій виріб (товар) робота чи послуга, що виготовляються виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Пунктом 2 Пленуму ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» передбачене, що оскільки закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин які ним регулюються належать, зокрема ті що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян.

На підставі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» № 3390-IV від 19.05.2011р. продукція це будь-яке рухоме майно, включаючи готову продукцію, сировину та комплектувальний виріб, у тому числі майно, що є складовою частиною іншого рухомого або нерухомого майна, а також електроенергія.

Даний нормативно-правовий акт вміщує положення ОСОБА_2 Європейських Співтовариств «Про уніфікацію правових та адміністративних норм щодо відповідальності виробників за дефектну продукцію» № 85/374/ЄЕС від 25.07.1985 року, та є останнім по хронології українським нормативом з законодавчо визначеним поняттям «продукції», яким повинен керуватися суд.

Надання коштів за умовами вказаного договору на придбання нерухомого майна, не відноситься до побутових потреб, тому не є «споживчим кредитом» й «продукцією» на придбання якої видавалася позика, а сторони договору не є «виконавцем» (продавцем) та «споживачем» в розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому, положення норм Закону України «Про захист прав споживачів» не застосуються до цих спірних правовідносин.

Таким чином, суд вважає, що виходячи зі змісту договору позики, ОСОБА_1 не доведені й відсутні підстави для визнання порушень прав позивача у зв'язку з ненаданням необхідної інформації до укладення вказаного договору позики та не доведене порушення Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Наряду з викладеними підставами для визнання правочинів недійсними в вищезазначеній статті містяться винятки, коли положення цієї статті не застосовуються. Так у ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені винятки незастосування положень ч. 3 ст. 18 цього Закону, а саме п. 4 ч. 4 ст. 18 цього Закону передбачено, що пункти 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем.

Таким чином, посилання позивача на невизначеність чіткої вартості надання послуг є безпідставними. Судом також встановлено, що при виконанні вищевказаного договору позики було укладено ряд додаткових угод, у відповідності до яких змінювалась процентна ставка, розмір платежу за користування позикою та інші положення договору позики.

Суд дійшов висновку, що позивач самостійно звернувся з метою отримання позики, визначив умови договору позики, строк повернення, форму повернення та інше. Згідно п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

До того ж, відповідно до п.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги, повязані з наданням фінансових послуг у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.

Як встановлено судом, за договором позики № 78/10 ФК (с) від 28.10.2008 року, ТОВ «Стройтехснаб» надало позику на користь ОСОБА_1 шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку.

ТОВ «Стройтехснаб» не є фінансовою установою, оскільки видом діяльності товариства було будівництво житла.

Таким чином, ТОВ «Стройтехснаб» не підпадає під дію закону про фінансові послуги. Таким чином, дія Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на взаємовідносини, що склалися між юридичною особою-Позикодавцем, та фізичною особою Позичальником з приводу договору про надання позики.

Суд вважає, що Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, по-перше між банком або іншою фінансовою установою, по-друге, регулює відносини щодо надання споживчого кредиту (укладання кредитного договору), а не надання позики (укладання договору позики).

Суд дійшов висновку, що ТОВ «Стройтехснаб» не надавало ОСОБА_1 споживчого кредиту, а надало позику.

Таким чином, відносини між ТОВ «Стройтехснаб» та ОСОБА_1 регулюються ст.ст. 1046-1053 параграфу 1 «Позика» Цивільного кодексу України.

Така ж правова позиція встановлена в рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

Таким чином, посилаючись на вищевикладене суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212, 213, 218 ЦПК України, ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції», Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРОЙТЕХСНАБ» про визнання договору позики та договору іпотеки не дійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Смирнов В.В.