Справа № 152/1817/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 листопада 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,

заявника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа - Шаргородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області,

встановив:

21.11.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті. Зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м. Донецьку померла її сестра ОСОБА_2, яка на день смерті проживала за адресою - АДРЕСА_1 та похована на кладовищі у м. Донецьку.

Після смерті сестри ОСОБА_2, 19.09.2017 року Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька державної реєстраційної палати міністерства юстиції донецької народної республіки видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1, яке не відповідає вимогам законодавства України, оскільки видане на тимчасово окупованій території, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення».

При зверненні до Шаргородського районного відділу ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області щодо видачі свідоцтва про смерть ОСОБА_2, їй було відмовлено у видачі свідоцтва.

Просить встановити факт смерті ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року в с. Западний Рузаївського району Кокчетавської області Республіки Казахстан, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Донецьк.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 підтримала заяву, зсилаючись на ті самі обставини, що зазначені в заяві. Суду пояснила, що її сестра ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була інвалідом І групи і хворіла на ДЦП, проживала в АДРЕСА_2 разом із їх батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_8, котрі здійснювали догляд за нею, так як остання була лежача хвора і потребувала стороннього догляду. В 2001 році померла їх матір, а в 2009 році - батько. Сестра залишилася проживати в м. Шаргород із тіткою ОСОБА_5, котра здійснювала догляд за нею, але у 2016 році померла, тому вона приїхала і забрала сестру проживати до себе в м. Донецьк, що на теперішній час є територією, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження, де ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 померла. 19.09.2017 року Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька державної реєстраційної палати міністерства юстиції донецької народної республіки видане свідоцтво про смерть сестри, яке, проте, не відповідає вимогам законодавства України, оскільки видане на території, що належить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. Оформити спадщину після смерті сестри вона не може через відсутність свідоцтва про смерть. Встановлення факту смерті ОСОБА_2 має для неї юридичне значення, так як необхідне для оформлення спадщини після смерті останньої.

Представник заінтересованої особи - Шаргородського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в судове засідання не з'явився, але 22.11.2017 року від начальника Відділу ДРАЦСу до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника відділу, при розгляді заяви ОСОБА_1 покладається на вирішення суду (а.с.19).

Вислухавши пояснення заявниці ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року в с. Западний Рузаївського району Кокчетавської області Республіки Казахстан у сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 (а.с.8).

Заявниця ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 року у м. Шаргород Вінницької області у сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с.9).

22.11.1986 року заявниця ОСОБА_9 одружилася і після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище «ОСОБА_10», що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 (а.с.10).

Таким чином, судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 є сестрою ОСОБА_2

ОСОБА_2 померла 18 вересня 2017 року у м. Донецьк, що Розпорядженням КМУ від 07.11.2014 року №1085-р віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року за №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Так, законодавчим актом, який визначає поняття «тимчасово окупована територія», є Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Згідно із ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», затверджено, зокрема, Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно з додатком 1.

Так, згідно з додатком 1 до означеного розпорядження, до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження, відноситься місто Донецьк Донецької області.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16.09.2014 року, запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України.

Як передбачено пунктами 1, 3 Наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року №953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції», доступ користувачів до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, зокрема Державного реєстру актів цивільного стану громадян, в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно з додатком 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р, тимчасово припинено, до закінчення антитерористичної операції в цих населених пунктах. Тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі і на території м. Донецьк. Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території.

Таким чином, вище вказаними нормативними актами визначено, що тимчасово окупованою територією є окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, а м. Донецьк, де померла ОСОБА_2 відноситься до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження.

Для реєстрації акту цивільного стану - факту смерті ОСОБА_2 заявниця звернулася у Шаргородський відділ ДРАЦСу Вінницької області, так як проживає в АДРЕСА_1, проте, отримала відмову у реєстрації смерті сестри, оскільки довідка про причину смерті не відповідає встановленому зразку.

Факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м. Донецьк підтверджується поясненнями заявниці. Вказаний факт також зафіксований 19.09.2017 року «Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька державної реєстраційної палати міністерства юстиції донецької народної республіки», який видав свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.12) та довідкою про причини смерті, виданою 19.09.2017 року «Відділом судмедекспертизи трупів республіканського бюро судово-медичної експертизи міністерства охорони здоров'я ДНР», з якої вбачається, що ОСОБА_2, 1959 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, причина смерті - набряк легень, атеросклеротична хвороба серця (а.с.13).

При зверненні до Шаргородського районного відділу ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області з приводу державної реєстрації смерті ОСОБА_2, заявниці було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки нею пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024 (а.с.14).

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 має для заявниці ОСОБА_1 юридичне значення, оскільки дозволяє реалізувати право на отримання спадщини після смерті сестри.

Таким чином, проаналізувавши докази, судом встановлено факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с. Западний Рузаївського району Кокчетавської області Республіки Казахстан, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Донецьк.

Відповідно до ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом . Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Таким чином, оскільки свідоцтво про смерть ОСОБА_2 було видано на тимчасово окупованій території, тому вказане свідоцтво є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Згідно з п.1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть, форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Ці документи додаються до другого примірника актового запису про смерть.

Для розгляду справи про встановлення факту смерті у суді відділ державної реєстрації актів цивільного стану на прохання заявника складає письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті, у якій викладає причини неможливості проведення такої реєстрації.

Судом встановлено, що надане заявницею свідоцтво про смерть ОСОБА_2, видане органом, який створений на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, всупереч законодавству України, а тому не є підставою для реєстрації смерті за правилами ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органом державної реєстрації актів цивільного стану, у зв'язку із чим відділом ДРАЦСу відмовлено заявниці ОСОБА_1 у державній реєстрації смерті ОСОБА_2

Згідно з пунктами 6, 9 розділу 5 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення в судовому порядку факту смерті, звернення для реєстрації смерті особи, оголошеною судом померлою.

Разом з тим, суд вважає, що вказаним свідоцтвом підтверджується факт настання смерті ОСОБА_7

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи з вимог ст.57 ЦПК України та практики Європейського суду з прав людини.

Так, ст.57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст.58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Надане заявницею свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видане органом, який створений на тимчасово окупованій території України всупереч законодавству України, не є підставою для реєстрації смерті за правилами ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органом державної реєстрації актів цивільного стану, але містить фактичні дані про смерть особи, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заявника.

Вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справі, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема викладену у рішеннях у справах «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», «Мезер проти Республіки Молдова і Росії», «Ілашку і інші проти Молдови і Росії», де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території.

Так, в п.333 рішення у справі «Ілашку і інші проти Молдови і Росії», Європейський суд з прав людини висловив правовий висновок про те, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території внаслідок фактичної ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність і здійснювати юрисдикцію. Вона повинна всіма доступними дипломатичними і правовими засобами із залученням іноземних держав і міжнародних організацій продовжувати гарантувати права і свободи, передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зазначив, зокрема, в п.п.90, 91, 96, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Аналіз перевірених і оцінених судом доказів переконує суд, що заявником надано докази «поза розумним сумнівом», які підтверджують факт смерті ОСОБА_2, що є підставою для задоволення заяви ОСОБА_1

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються нормами ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.234 ЦПК України, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у порядку окремого провадження.

Згідно із ч.3 ст.235 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до п.8 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання (ч.1 ст.257 ЦПК України).

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до Шаргородського районного суду Вінницької області без порушення правил підсудності, встановлених ст.257 ЦПК України), оскільки проживає в м. Шаргород на вул. Захандревича, 25.

Відповідно до ч.1 ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Рішення суду про встановлення фактів, які підлягають реєстрації в органах реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (ч. 2 ст.259 ЦПК України).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу, що міститься у справі, окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м. Донецьк, що визначається як тимчасово окупована територія України.

Відповідно до вимог п.8 ст.367 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України допускається до негайного виконання.

Керуючись ст.ст.3, 213-215, 218, 223, 234-235, 257, 257-1, 367 ЦПК України, на підставі п.8 ст.256 ЦПК України суд,

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа - Шаргородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с. Западний Рузаївського району Кокчетавської області Республіки Казахстан, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_5 року в м. Донецьк.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: