УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ГоловуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Євтушенко О.І.,
Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини квартири з моменту його вчинення, виселення, визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_9 18 вересня 2009 року уклала договір дарування належної їй 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_10 Зазначений договір посвідчено нотаріусом Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., бланк серії ВМО № 154145. Підписуючи договір дарування ОСОБА_9 була впевнена, що підписала документи, пов'язані зі спадкуванням 1/2 частини спірної квартири, що належала її сину, який помер 03 вересня 2009 року. При цьому ОСОБА_9 не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керуватися ними внаслідок нервового потрясіння, яке вона отримала після смерті сина.

З урахуванням уточнень, просили суд визнати недійсним з моменту вчинення, договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, укладений 18 вересня 2009 року ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 і посвідчений нотаріально; виселити ОСОБА_8 з 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, зазначити в рішенні, що правовими наслідками недійсності правочину є скасування реєстрації права власності за ОСОБА_10 на 1/2 частину спірної квартири, та реєстрація за ОСОБА_6 права власності на 5/8 частин спірної квартири, та реєстрація права власності за ОСОБА_7 на 3/8 частин спірної квартири; зазначити, що ОСОБА_6 є спадкоємцем 5/8 частин квартири, яка належала померлій на праві власності, а ОСОБА_12 - спадкоємцем 3/8 частин спірної квартири, яка належала його батьку - ОСОБА_13

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, укладеного 18 вересня 2009 року ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_8 скористалася психічним та емоційним станом ОСОБА_9, яка внаслідок передчасної смерті сина в силу свого похилого віку не повністю усвідомлювала у момент підписання договору дарування значення своїх дій, та шляхом обману умовила підписати договір дарування Ѕ частини квартири, яка належала їй на праві спільної частково власності. Крім того, доводи з приводу психічного стану ОСОБА_9І під час укладання оспорюваного правочину спростовуються висновками повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ці вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору дарування, а оскільки основна вимога не підлягає до задоволення, тому у задоволенні похідних вимог також необхідно відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 та її сину ОСОБА_13 належала на праві власності у рівних частках квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 19 квітня 1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради.

29 серпня 2008 року ОСОБА_13 склав заповіт, яким заповідав все своє майно своєму сину - позивачу у справі, ОСОБА_7

03 вересня 2009 року ОСОБА_13 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину вказаної квартири.

03 вересня 2009 року ОСОБА_9 звернулась до Шостої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття обов'язкової частки у спадщині, яка відкрилася після смерті її сина, та нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 657/09.

18 вересня 2009 року ОСОБА_9 подарувала 1/2 частину квартири, що належала їй на праві спільної часткової власності ОСОБА_8 Договір посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., зареєстрований у реєстрі за № 5-1599.

В п. 14 договору зазначено, що договір прочитаний сторонам нотаріусом уголос, з одночасним усним перекладом тексту з української мови на російську мову.

11 листопада 2009 року ОСОБА_9 склала заповіт, яким заповідала усе своє нерухоме майно ОСОБА_14, ОСОБА_6 ОСОБА_15

16 листопада 2009 року ОСОБА_9 звернулася до прокуратури Приморського району м. Одеси з проханням повернути їй квартиру посилаючись на те, що ОСОБА_8 ввела її в оману під час укладання цього правочину, а саме: запропонувала їй допомогу в оформленні похоронної процедури після смерті сина, а насправді оформила документи на її частину квартири на себе. Зі змісту заяви не вбачається, якими своїми діями відповідач ввела ОСОБА_9 в оману щодо істотних обставин, що мали значення під час укладання договору дарування квартири. Зміст звернення ОСОБА_9 до прокуратури також не узгоджується і не відповідає змісту укладеного договору дарування, оскільки під час укладання цього договору ОСОБА_9 діяла особисто, а не через довіреного представника, знайомилася з умови договору та посвідчила їх своїм підписом.

19 листопада 2009 року ОСОБА_9 померла.

Відповідно до ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології при Міністерстві охорони здоров'я України була проведена повторна посмертна комісійна судово-психіатрична експертиза за № 12 від 25 березня 2015 року, за висновками якої ОСОБА_9 на період укладання договору дарування 18 вересня 2009 року виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу у вигляді легкого когнітивного розладу. Ці розлади не досягали ступеню, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керуватися ними. Тому, укладаючи договір дарування 18 вересня 2009 року, ОСОБА_9 усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_9 за життя видала довіреність на ім'я відповідача з правом одержувати за неї пенсійні виплати, а також видала довіреність на вчинення певних дій, в тому числі і поховання сина. Зазначене свідчить, що ОСОБА_9 повною мірою розуміла значення своїх дій, розрізняючи такі правочини як видачу довіреності та складання договору дарування квартири. Також, після смерті ОСОБА_9, відповідач провела її поховання.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що дії ОСОБА_8 носили активний і навмисний характер, та були спрямовані саме на введення в оману ОСОБА_9, а сама омана - стосуватися істотних умов договору, що могли вирішальним чином вплинути на рішення останньої укладати таку угоду чи ні.

Також відсутні докази того, що ОСОБА_8 скористалася психічним та емоційним станом ОСОБА_9, яка внаслідок передчасної смерті сина в у силу свого похилого віку не повністю усвідомлювала у момент підписання договору дарування значення своїх дій.

Доводи з приводу психічного стану ОСОБА_9 під час укладання оспорюваного правочину спростовуються вказаним вище висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Г.І. Мостова