САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/2847/17
Провадження № 2/206/865/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"22" листопада 2017 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого-судді Зайченко С.В., при секретареві Дубовик Г.Е., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна», в якому просив: визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2184 від 18.05.2017 року; стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти в розмірі 63000,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 18.05.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 2184, предметом якого є автомобіль марки"Toyota Rav4". Спірний договір укладався з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб позивача, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю. При укладенні договору представник відповідача повідомив позивачу, що тому необхідно спочатку внести передплату за транспортний засіб в сумі 63000,00 грн. на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з позивачем буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів передано предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено на рахунок відповідача 63000,00 грн. Повернувшись додому та уважно ознайомившись з договором, позивач виявив, що предмет лізингу інший, авто так і не було передано в користування, вартість транспортного засобу в договорі вища ніж та, що була обумовлена сторонами раніше. Внесені на рахунок відповідача кошти в сумі 63000,00 грн. зазначені в договорі лізингу як комісія за організацію договору, у разі його розірвання не повертаються. У звязку з тим, що фактично зобовязання за договором лізингу відповідачем не виконані, умовами не передбачено розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, позивач вважає це порушенням своїх прав як споживача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні.

Відповідач товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки. Надав суду письмові заперечення в яких зазначив, що не має підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при укладанні спірного договору було досягнуто всіх істотних умов. Крім того, договір не суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та не потребує нотаріального посвідчення, оскільки на момент його укладання він не містив в собі елементів договору оренди транспортного засобу.

Зі згоди представника позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Суд, заслухав доводи представника позивача, дослідив письмові докази по справі в їх сукупності, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 18 травня 2017 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 2184 (а.с. 9-16), відповідно до умов, якого відповідач зобовязався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль "Toyota Rav4" та передати його в користування позивача на строк та на умовах, передбачених договором, а позивач прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору.

Пунктом 8.2 договору визначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 23654,92 доларів США з урахуванням ПДВ. На дату укладення договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 62838,00 гривень, однак остаточна вартість предмету лізингу залежить від курсу долара або зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (пункти 8.3 договору).

За умовами договору комісія за організацію договору являє погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Комісія за організацію договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу (пункт 9.1 Договору).

На виконання договору позивач сплатив на банківський рахунок відповідача комісію за організацію договору в розмірі 63000,00 гривень, що підтверджується копією квитанції від 18 травня 2017 року (а.с. 17).

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

П. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є , зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

У спірному договорі фінансового лізингу, а саме у п. 12.1, зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Зокрема, відповідно до п. 12.2 договору максимальний строк повернення грошових коштів становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена.

Разом з тим, пунктом 12.5 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки національного Банку України, від суми заборгованості за кожен день прострочення, починаючи від дня наступного за днем оплати поточного лізингового платежу, до дня фактичної оплати цього лізингового платежу включно.

Також суд зазначає , що пунктом 10.12 договору встановлена умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, що є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що такі умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, є несправедливими, завдають шкоди споживачеві, а їх наявність в договорі порушує принцип добросовісності, що є підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, відповідно до ч. 2ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Правові позиції щодо ліцензування послуг фінансового лізингу, нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, недійсності договору з підстав наявності в ньому несправедливих умов, викладені в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі №6-65 цс 16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551 цс 16, від 18 січня 2017 року у справі №6-648 цс 16.

Доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчений, матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Доводи представника відповідача викладені в письмових запереченнях, суд не приймає до уваги, оскільки вони є необґрунтованими та не спростовують фактично встановлених обставин справи.

Також, враховуючи, що позивачем заявлений позов про захист прав споживачів, а позивачі у таких справах відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» є звільненими від сплати судового збору, то помилково сплачений позивачем судовий збір, підлягає поверненню.

Разом з тим, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу № 2184 від 18 травня 2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_2 - недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» ( , МФО: 380805, р/р: 9 в АТ «ОСОБА_3 Аваль») на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 63000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» ( , МФО: 380805, р/р: 9 в АТ «ОСОБА_3 Аваль») на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Управлінню Державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Дніпра Дніпропетровської області, , що розташоване за адресою: 49127, м. Дніпро, вул. 20 років Перемоги,51, повернути ОСОБА_2, судовий збір у сумі 640,00, який було сплачено на р/р 0010, МФО 805012, за квитанцією №QS53732701 від 01.06.2017 року.

Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя С. В. Зайченко