Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1076/17 Головуючий у 1 інстанції: Дзярук М.П.
Є.У. № 2-4241/07 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

при секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2007 року про визнання мирової угоди у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2007 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 04.04.2006р. сторони уклали договір позики, за яким вона передала відповідачеві 45 000 грн., а відповідач зобов'язався повернути зазначену суму грошей через два місяці. Посилаючись на те, що до теперішнього часу гроші не повернуті, просила суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 45 000 грн.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя 30 листопада 2007 року визнано мирову угоду, укладену ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за якою ОСОБА_6 відмовляється від усіх позовних вимог до ОСОБА_5, а ОСОБА_5 - визнає за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення №102 підвалу (літера А-6), загальною площею за внутрішніми замірами 47,6 м2, за адресою: АДРЕСА_1, яке належить відповідачу на праві власності на підставі договору №83 купівлі-продажу об'єкта права комунальної власності від 27.04.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Андрєєвою В.М. 03.05.2006р. №1433, зареєстрованого Управлінням комунальної власності Запорізької міської ради за №1322 на підставі наказу від 15.05.2006р N286 та передано на підставі акту прийому-передачі об'єкта приватизації від 11.05.2006р. №93. Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми закрито.

У грудні 2016 року ОСОБА_3, яка не приймала участі у розгляді справи, подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом вирішені питання про її права і обов'язки, оскільки вона являється дружиною ОСОБА_5, а отже має право в порядку ст.ст.60, 65 СК України право власності на ? частку нерухомого майна, яким відповідач розпорядився на власний розсуд без її згоди. Вважає, що визнана судом мирова угода не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, оскільки не стосується предмету позову.

Відповідно до довідки старшого секретаря Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.12.2016 року цивільну справу №2-4241/2007 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми знищено.

Рішенням цього ж суду від 3 лютого 2017 року відновлено частково втрачене провадження у справі №2-4241/07 а саме: в частині заяви від 30.11.2007 року, підписаної ОСОБА_4 та ОСОБА_5; мирової угоди від 30.11.2007 року, підписаної ОСОБА_4 та ОСОБА_5; договору позики від 04.04.2006 року; розписки від 04.04.2006 року; копій паспортів та реєстраційних номерів карток платників податку ОСОБА_4 та ОСОБА_5, договору купівлі-продажу об'єкта права комунальної власності від 27.04.2006 року, витягу із Державного реєстру правочинів, ухвали суду про закриття провадження у справі у зв'язку з визнанням мирової угоди.

27 лютого 2017 року на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_9, який просив залучити його до участі у розгляді справи як третю особу без самостійних позовних вимог, а також клопотання про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_3 В обґрунтування своєї заінтересованості в результатах розгляду справи ОСОБА_9 зазначив, що з серпня 2016 року він являється власником нежитлового приміщення, щодо якого судом у цій справі був вирішений спір у 2007 році. Вказане нежитлове приміщення з 2014 року перебувало під арештом на підставі постанови Комунарського ВДВС Запорізького міського управління юстиції за виконавчим провадженням про стягнення із ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк Національний кредит» заборгованості за кредитом. При примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження про стягнення із ОСОБА_4 на користь юридичних осіб та держави заборгованості у розмірі 546 004, 74 грн. відбулися електронні торги з реалізації належного боржникові майна, в тому числі і вищезгаданої нерухомості. На теперішній час ОСОБА_6 оскаржує результати торгів. Вважає, що метою звернення ОСОБА_3 до суду з апеляційною скаргою у цій справі є не захист порушеного права, а намагання відновити право власності на спірну нерухомість за членами своєї сім'ї у будь-який спосіб, оспорити електронні торги.

За змістом ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями 35,36 ЦПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Обов'язок повідомити суд про таку особу, покладається на сторону у справі.

Зважаючи на те, що спірні правовідносини виникли у 2007 році, до набуття ОСОБА_9 права власності на об'єкт нерухомості, ст.ст.35,36, 303 ЦПК передбачена можливість вступити у справу третьої особи до ухвалення судом рішення, а не на стадії його апеляційного перегляду, заявлене клопотання ОСОБА_9 про залучення його до участі у справі в якості третьої особи підлягає залишенню без задоволення.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони не з'явилися, направили суду письмові заяви про визнання апеляційної скарги і розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, яка просила про задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ст.3 ЦПК України заінтересована особа вправі в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно положень ч.1 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав і обов'язків сторін і предмету спору.

Тобто, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін щодо предмету спору. Мирова угода може стосуватися лише сторін та їх спірних правовідносин. Не підлягає визнанню судом мирова угода, яка порушує вимоги ст. 11 ЦПК України щодо обмеження судового розгляду межами заявлених позовних вимог.

Як встановлено апеляційним судом, сторони по справі і особа, яка подала апеляційну скаргу являються членами однієї сім'ї. Відповідно до матеріалів відновленого судового провадження, між батьком і дочкою - сторонами у цій справі виник спір з приводу невиконання позичальником ОСОБА_5 боргових зобов'язань перед його донькою ОСОБА_4 за договором позики, укладеним у простій письмовій формі 04.04.2006 року, на суму 45 000 грн. (а.с.43).

З метою мирного врегулювання спору сторони домовилися про те, що в рахунок погашення вказаної заборгованості до ОСОБА_4 переходить право власності на нежитлове приміщення №102 підвалу (літера А-6), розташоване по вулиці Олімпійській, міста Запоріжжя, вартістю 34 682 грн., яке належало ОСОБА_5 як суб'єкту підприємницької діяльності за договором купівлі-продажу об'єкта права комунальної власності від 27 квітня 2006 року шляхом приватизації способом викупу (а.с.8-11,41-42).

Обґрунтовуючи свої доводи про те, що оскаржуваною ухвалою суду від 03 листопада 2007 року про визнання мирової угоди, ОСОБА_3 зазначала, що судом вирішені питання про її права і обов'язки. Спірне нерухоме майно, яким розпорядився відповідач у цій справі без її згоди, являлося спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбано в період шлюбу за спільні кошти. Відтак, на думку ОСОБА_3, порушено її право на ? частку у спірній нерухомості. Крім того, як зазначає ОСОБА_3, відповідач не мав права розпоряджатися об'єктом нерухомості без згоди органу приватизації, відповідач як приватний підприємець мав борги зі сплати податків і, розпорядившись спірною нерухомістю, він фактично унеможливив стягнення цих податків за рахунок належного йому майна.

На підтвердження своїх доводів про придбання майна в період шлюбу ОСОБА_3 надала фотокопію свого паспорта, на стор.10 якого «сімейний стан» є відмітка про реєстрацію шлюбу 20 липня 1973 року Жовтневим відділом ЗАЦС м.Запоріжжя з ОСОБА_5 (а.с.6), а також копію виконавчого листа від 09.11.2011 року, виданого господарським судом Запорізької області про стягнення з ПП ОСОБА_5 на користь Державного казначейства 176 356 грн. податкового боргу (а.с.14).

Проте, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Разом з тим, належних і допустимих доказів на підтвердження факту, що гроші, які були сплачені ОСОБА_11 на придбання спірного нежитлового приміщення, були спільними коштами, заявник до своєї апеляційної скарги не додала.

Крім того, об'єкт спірної нерухомості був придбаний ОСОБА_5 як підприємцем в порядку приватизації способом викупу, про що зазначено в договорі купівлі-продажу №83 від 27.04.2006 року. У преамбулі договору зазначено, що покупцем нерухомості являється ОСОБА_5, який діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, виданого виконавчим комітетом Запорізької міської ради 24 березня 1997 року за №0002580.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 наголошувала на тому, що спірна нерухомість являлася власністю ОСОБА_5 як суб'єкті підприємницької діяльності. До апеляційної скарги заявник додала низку документів, із яких вбачається, що на час вирішення спору відповідач здійснював підприємницьку діяльність, мав податкові борги.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що укладання сторонами у справі мирової угоди, яка визнана судом десять років тому назад, не призвело до порушення прав і законних інтересів ОСОБА_3, а тому оскаржувана ухвала не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Спірне майно було власністю приватного підприємця, а тому не являлося об'єктом спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_3 як подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від підприємницької діяльності свого чоловіка

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_5 не мав права розпоряджатися об'єктом нерухомості без згоди органу приватизації і що відповідач мав боргові зобов'язання перед податковими органами, не є підставою для скасування судової ухвали за апеляційною скаргою особи, права якої не порушені.

Відповідно до вимог ст.ст.3, 292 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особи, які не брали участі у розгляді справи, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, якщо суд вирішив питання про їх права чи обов'язки.

Юридична заінтересованість особи, яка оскаржує судове рішення в апеляційному порядку, зобов'язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Порушення сторонами у справі при укладанні мирової угоди умов договору про приватизацію об'єкта нерухомості не призвело до порушення прав ОСОБА_3, а відтак не може бути підставою для скасування судової ухвали.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що право на справедливий суд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції повинно тлумачитися в контексті Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права, одним із основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилося під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)[ВП], № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Бочан проти України (№2) від 5 лютого 2015 року щодо принципу юридичної визначеності, права на справедливий суд (п.п57-58 рішення) наголошено, що складовою права на справедливий суд є принципи resiudicata або юридичної визначеності у цивільному провадженні, зокрема коли таке провадження стосується третіх осіб, які мають власні законні інтереси, що повинні захищатися. Більше того, навіть якщо Договірною Стороною передбачено можливість подання на підставі рішення Суду клопотання про відновлення завершеного судового провадження, саме національні органи влади мають визначити порядок розгляду такого клопотання та встановити критерії визначення, чи необхідне у конкретній справі відновлення провадження.

Отже вирішуючи питання про перегляд судового рішення, суд повинен забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права не є підставою для перегляду судового рішення через десять років після його ухвалення, оскільки це призведе до порушення прав третіх осіб, зокрема ОСОБА_9, який придбав спірну нерухомість на електронних торгах за 241 000 грн.

За вказаних обставин апеляційна скарги ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала на підставі ч.1 ст.312 ЦПК України - підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст.ст.307,312 п.1 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2007 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: