АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1959/17 Головуючий 1 інстанції Єрмак Н.В.
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кружиліної О.А,

суддів Кіпенка І.С., Шаповал Н.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2017 року

за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Юпітер-авто» про визнання права власності на конструкцію металевого гаражного боксу, -

в с т а н о в и в:

25 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на конструкцію металевого гаражного боксу № 10-А, що знаходиться в обслуговуючому кооперативі «Юпітер-авто» (далі по тексту ОК «Юпітер-авто») у м. Харкові по вул. Ейдемана, 3-А.

В обґрунтування позовних вимоги посилався на те, що ним як членом ОК «Юпітер-авто» побудований гаражний бокс. Відповідачем було отримано свідоцтво на право власності на гаражні бокси, які знаходяться в користуванні інших членів кооперативу. Позивач неодноразово звертався до правління кооперативу з проханням передати йому в особисту власність гаражний бокс, уклавши відповідний договір, в чому відповідач відмовив позивачу, у звязку з чим він вимушений звернутися до суду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що доводи суду про ненадання доказів про наявність металевого гаражу, не відповідають обставинам справи. Вважав рішення таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів наявності конструкції металевого гаражного боксу № 10-А, площею 15,5 кв.м (літ. Б-1), що знаходиться в ОК «Юпітер-авто» у м. Харкові по вул. Ейдемана, 3-А.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 13 лютого 1985 року № 62013 було відведена обласній Раді добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» земельна ділянка площею, орієнтовно 1,7 га, за рахунок міських земель, вільної від забудови, для організації тимчасової автостоянки по вул. Роберта Ейдемана у 604 мікрорайоні Салтівського житлового масиву ( а.с. 4).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 11 жовтня 1989 року № 243-19 було дозволено виробничому підприємству гаражного і технічного обслуговування Харківської обласної Ради добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР» влаштувати навіси з легких конструкцій ( без права компенсації при їх знесенні) на існуючих відкритих автостоянках ( а.с. 5).

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію від 17 квітня 2006 року ОК «Юпітер-авто» зареєстровано як юридичну особу та присвоєно ідентифікаційний код юридичної особи ( а.с. 6).

Не містять матеріали справи даних щодо відведення ОК «Юпітер-авто» у користування земельної ділянки розташованої по вул. Ейдемана Роберта,3-А,на якій знаходиться конструкція металевого гаражного боксу № 10-А та на яку позивач просить визнати за ним право власності.

Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Згідно довідки від 15 грудня 2009 року, виданої на імя ОСОБА_1, останній є членом ОК «Юпітер-авто» та за ним закріплений гараж під № 10-а по вул. Ейдемана, 3-А в м. Харкові. Будівництво гаражу здійснено за особисті кошти ОСОБА_1 та закінчено у грудні 1989 року (а.с. 8).

З довідки від 21 листопада 2008 року, виданої ОК «Юпітер-авто» на імя ОСОБА_1, вбачається, що пайовий внесок за збудований гараж та благоустрій території автостоянки сплачений повністю, гараж збудований за власні кошти ОСОБА_1А.(а.с. 9).

З розпорядження Харківського міського голови від 04 липня 2012 року № 3060 про видачу свідоцтв про право власності на нерухоме майно вбачається, що ОК «Юпітер-авто» видано свідоцтво про право власності на гаражні бокси, які розташовані по вул. Ейдемана Роберта,3-А,однак у зазначеному переліку гаражних боксів гаражу під № 10-А не значиться.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що металевий гаражний бокс, розташований по вул. Ейдемана Роберта,3-А в м. Харкові, позивачем було збудовано за власні кошти у 1989 році самочинно, оскільки ОК «Юпітер-авто» було створено майже через 16 років після будівництва гаражного боксу і земельна ділянка, на якій знаходиться гаражний бокс, ОК «Юпітер-авто» у користування взагалі не виділялася .

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року, є складений БТІ висновок про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена. Зазначена постанова втратила чинність 02 червня 2011 року.

Законом України від 17 лютого 2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що прийняття в експлуатацію зведених до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких обєктів за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані.

Згідно з частинами 1, 3 статті 22 Закону України «Про основи містобудування» забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою в порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленого законом, будівництва об'єктів містобудування, перебудову чи знесення будинків та споруд.

Статтею 18 Закону України «Про основи містобудування» передбачено, що закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку обєктів забороняється.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до статті 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів здійснювалося приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до закону.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (зі змінами від 08 вересня 2015 року №750) яким визначаються основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва.

Прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до I - III категорії складності, та обєктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами (далі - Інспекція) поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації.

Прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності обєкта до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифіката.

Відповідно до пункту 12 Порядку експлуатація обєктів, що не прийняті в експлуатацію забороняється.

Згідно з частинами 1, 2 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані чи будуються на земельній ділянці, котра не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила чи здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

На підставі частини 3 статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина 3 статті 375 ЦК).

Відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Згідно до правової позиції, викладеної в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», суд не повинен заміняти органи, які зобовязані видавати дозволи на будівництво та узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно зясувати чи звертався позивач до компетентних органів із питань узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

З огляду на викладене, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 27 ЦПК України зобовязано осіб, які беруть участь у справі, подавати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, а суд має сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав та всебічному і повному зясуванню обставин справи.

Матеріали справи не містять доказів про те, що порушене позивачем питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

За наслідками розгляду скарги, апеляційний суд, відповідно до пункту2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на гараж площею 15,5 кв.м. (літ. «Б-1»), що розташований за адресою: м. Харків, вул. Р. Ейдемана,3-А з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, ЗУ «Про планування і забудову територій», ЗУ «Про основи містобудування», ст.ст. 15, 331, 376 ЦК України, ст.ст. 10, 27, 60 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на конструкцію металевого гаражного боксу відмовити у повному обсязі з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.А. Кружиліна

Судді: І.С. Кіпенко

ОСОБА_2