Провадження № 2/761/2059/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання недійсним комплексного договору, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - відповідач 1), Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (далі - відповідач 2) про визнання недійсним комплексного договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.12.2013 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та позивачем було укладено комплексний договір №2/1317600, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 49920,00 грн. строком на 48 місяців - з 14.10.2013 до 13.10.2015 (включно) на споживчі потреби під 7% річних та щомісячну комісійну винагороду у розмірі 1,80% в місяць від суми кредиту. Рішенням Придніпровського районного суду від 25.05.2016 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 68861,85 грн., суму сплаченого судового збору у розмірі 688,61 грн., а всього 69550,46 грн. Позивач зазначає, що заповнена заява-анкета підтверджує лише наміри в майбутньому отримати кредит, тобто фактично кредитний договір підписав, але кредитних коштів не отримував, оскільки обставини змінилися, тому вважав договір неукладеним.

Тому позивач просив суд визнати недійсним комплексний договір №2/1317600 від 10.12.2013 року підписаний між ПАТ «Креді Агріколь Банк» (правонаступник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія») та позивачем, стягнути з відповідача 1 судові витрати.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. До матеріалів справи додано заперечення.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши надані пояснення, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Рішенням Придніпровського районного суду від 25.05.2016 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованість у розмірі 68861,85 грн., суму сплаченого судового збору у розмірі 688,61 грн., а всього 69550,46 грн. (а.с. 35-36).

Рішення набрало законної сили 07.09.2016 року.

При розгляді вказаної справи судом було встановлено, що 10.12.2013 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та позивачем було укладено комплексний договір №2/1317600, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 49920,00 грн. строком на 48 місяців - з 14.10.2013 до 13.10.2015 (включно) на споживчі потреби під 7% річних та щомісячну комісійну винагороду у розмірі 1,80% в місяць від суми кредиту.

Відповідно до договору купівлі-продажу права вимоги № 14/УБК-14 від 02.04.2014, укладеного між ТОВ «Купер Прайс» (Первісний Кредитор) та ТОВ «Українська боргова компанія» (Новий кредитор), ТОВ «Купер Прайс» набуло прав кредитора відносно кредитного договору «Креді Агріколь Банк» на підставі договору відступлення прав вимоги за №03/14-111 від 31.03.2014 та додатку №1 до нього.

Відповідно до додатку №1 до Договору купівлі-продажу права вимоги №14/УБК-14 від 02.04.2014, реєстру прав вимоги №1 від 06.10.2014 TOB «УБК» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_1

В свою чергу 30.12.2015 між ТОВ «Українська боргова компанія» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги № 30/12-ФК У, відповідно до додатку № 1 реєстру прав вимоги до нього відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 2/1317600 від 10.12.2013 та за яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_1

Судом було зроблено висновок, що не може бути підставою для відмови в задоволенні позову твердження представника відповідача - адвоката ОСОБА_3 про те, що позивачем не доведений факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів, оскільки факт отримання коштів підтверджується меморіальним ордером № 2/1317600 від 10.12.2013. Крім того, згідно відомостей наданих представником позивача (відомість про порядок нарахування та погашення заборгованості по кредиту) відповідачем на виконання умов кредитного договору 10.01.2014, 10.02.2014, 07.03.2014, 14.04.2014, 16.05.2014 були здійсненні проплати по погашенню основної суми кредиту та нарахованих процентів, що свідчить про визнання відповідачем свого зобов'язання по погашенню заборгованості, та в свою чергу підтверджує факт отримання ним коштів. Факт здійснення відповідачем погашення заборгованості по договору кредиту не був спростований в судовому засіданні представником відповідача.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина 3 статті 61 ЦПК України).

Як на підставу своїх вимог позивач вказує на те, що заповнена заява-анкета підтверджує лише наміри в майбутньому отримати кредит, тобто фактично кредитний договір підписав, але кредитних коштів не отримував, оскільки обставини змінилися, тому вважав договір неукладеним.

Вищезазначене спростовується наступним.

10.12.2013 року дійсно позивач звернувся до ПАТ «Креді Агріколь Банк» із заявою-анкетою на отримання готівкового кредиту «Свобода», із пам'яткою по погашенню кредиту та графіком погашення заборгованості позивача ознайомлено, про що свідчить його особистий підпис (а.с. 9-11).

Факт отримання ОСОБА_1 коштів в розмірі 48000,00 грн. підтверджується меморіальним ордером № 2/1317600 від 10.12.2013 року (а.с. 13).

Крім того, згідно відомостей про порядок нарахування та погашення заборгованості по кредиту) позивачем на виконання умов кредитного договору 10.01.2014, 10.02.2014, 07.03.2014, 14.04.2014, 16.05.2014 були здійсненні проплати по погашенню основної суми кредиту та нарахованих процентів, що свідчить про визнання свого зобов'язання по погашенню заборгованості, та в свою чергу підтверджує факт отримання ним коштів (а.с. 37).

Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Як вбачається з укладеного договору, позивач ознайомлений з умовами договору та про відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, про що свідчить його підпис.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п.7. Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У п. 8. даної Постанови зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно до ч. 1-3, ч. 5-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Частино 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, враховуючи, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що комплексний договір №2/1317600 від 10.12.2013 року було укладено між позивачем та відповідачем 2 у відповідності до вимог чинного законодавства України, беручи до уваги рішення Придніпровського районного суду від 25.05.2016 року, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 179, 208, 209, 212-218, 224, 294 ЦПК України; ст.ст. 15, 16, 203, 215, 530, 626, 627, 628, 629 ЦК України; п. 7 та п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання недійсним комплексного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя