Єдиний унікальний номер 227/2580/16-ц Номер провадження 22-ц/775/11/2017
Головуючий в 1 інстанції: Хоменко Д.Є.
Доповідач: Тимченко О.О.
Р І Ш Е Н НЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Папоян В.В, ОСОБА_1,

за участю секретаря: Яворського О.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

29 черв¬ня 2016 ро¬ку по¬зи¬вач звер¬нув¬ся до су¬ду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що є бать¬ком Єсі¬ної Н.О., ІНФОРМАЦІЯ_1 та ді¬ду¬сем її не¬пов¬но¬літ¬ньо¬го си¬на ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 які на цей час меш¬ка¬ють в м. Ба¬ла¬ко¬во Са¬ра¬тов¬ської об¬лас¬ті Ро¬сій¬ської Фе¬де¬ра¬ції. Відповідачі на початку 2013 ро¬ку виїхали на постійне місце проживання до ОСОБА_5 Федерації де меш¬ка¬ють по цей час та не зби¬ра¬ю¬ть¬ся по¬вер¬та¬тись до м. Доб¬ро¬піл¬ля. Че¬рез те, що від¬по¬ві¬дачі зареєстровані у спірній квартирі він несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Відповідачі більш трьох років без поважних причин не проживають у спірній квартирі . Просить суд ви¬зна¬ти ОСОБА_6 та її си¬на ОСОБА_4 та¬ки¬ми, що втра-ти¬ли пра¬во на ко¬ри¬сту¬ван¬ня жит¬ло¬вим при¬мі¬щен¬ням, за ад¬ре¬сою: До¬не¬цька об¬ласть, м. Доб¬ро¬піл¬ля, м-н Со¬няч¬ний, 22/39, у звязку з їх від¬сут¬ні¬стю за міс¬цем реє¬ст¬ра¬ції без по¬важ-них при¬чин більш од¬но¬го ро¬ку.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 вересня 2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

З зазначеним рішенням не погодився позивач приніс апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалення нового, про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідачка зі своїм неповнолітній сином, тривалий час не проживає у спірній квартирі, на початку 2013 року виїхали на постійне місце проживання до ОСОБА_5 Федерації. В звязку з відсутність коштів, відповідачка та її син не мають можливості приїхати до м. Добропілля та знятись з реєстрації, а він в свою чергу несе матеріальні збитки, оскільки змушений сплачувати за них комунальні послуги. Крім того, відповідачка направила на адресу суду нотаріально завірену копії заяви в якій визнає позов.

Позивач та його представник в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від них надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності ( а.с. 64-65).

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, оскільки відповідно до вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону у повній мірі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідачі є доч¬кою і ону¬ком позивача. Сто¬ро¬ни за¬реє¬ст¬ро¬ва¬ні за ад¬ре¬сою: До¬не¬цька об-ласть, м. Доб¬ро¬піл¬ля, м-н Со¬няч¬ний, 22/39, що під¬твер¬джується копією домової книги. Витягом з Дер¬жав¬но¬го реє¬ст¬ру ак¬тів ци¬віль¬но¬го ста¬ну гро¬ма¬дян про шлюб що¬до підтверджено, що ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3 Згідно ко¬пії ви¬ду на про¬жи¬ван¬ня іно¬зем¬но¬го гро¬ма¬дя¬ни¬на ОСОБА_3 за¬реє¬ст¬ро¬ва¬на за міс¬цем меш¬кан¬ня в м. Ба¬лако¬во по вул. Почт¬но¬ва, 1, Са¬ра¬тов¬ської об¬лас¬ті, РФ, з 06.10.2014 р. по 06.10.2019 р. Згідно довідки КП ДСЄЗ» разом з ОСОБА_8, за ад¬ре¬сою: м. Доб¬ро¬піл¬ля, м-н Со¬няч¬ний, 22/39, за¬реє¬ст¬ро¬ва¬ні дру¬жи¬на Ка¬лі¬ні¬на Є.В., доч¬ка ОСОБА_6 та онук ОСОБА_4 Свідоцтвом про пра¬во влас¬но¬сті на жит¬ло від 23.11.1993 ро¬ку, виданим мі¬ською ад¬мі¬ні¬ст¬ра¬ція м. Доб¬ро¬піл¬ля підтверджено, що квар¬ти¬ра розташована за ад¬ре¬сою: м. Доб¬ро¬піл¬ля, м-н Со¬няч¬ний, 22/39 що на¬ле¬жить на пра¬ві при¬ват¬ної влас¬но¬сті гр. Ка¬лі¬ні¬ну О.І. 16,7 кв.м. та чле¬нам йо¬го сімї: Ка¬лі¬ні¬ной К.В. (дру¬жи¬ні) 16,7 кв.м., Ка¬лі¬ні¬ной (ОСОБА_4) Н.О. (доч¬ки) - 16,7 кв.м. та Ка¬лі¬ні¬ной Л.О. (доч¬ка) 16,7 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що від¬по¬ві¬дачка як спів¬влас¬ник квар¬ти¬ри не мо¬же бу¬ти по¬збав¬ле¬ний за¬ко-но¬дав¬чо за¬крі¬п¬ле¬но¬го пра¬ва ко¬ри¬сту¬ван¬ня сво¬їм май¬ном (у ви¬гля¬ді ча¬ст¬ки квар¬ти¬ри, в яко-му зна¬хо¬дить¬ся спір¬не жит¬ло), яке є од¬ні¬єю зі скла¬до¬вих пра¬ва влас¬но¬сті, і не мо¬же бу¬ти ви¬зна¬ний та¬ким, що втра¬тив пра¬во ко¬ри¬сту¬ван¬ня сво¬їм май¬ном без по¬збав¬лен¬ня йо¬го пра-ва влас¬но¬сті.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах матеріального та процесуального права.

Від¬по¬від¬но до ст. 47 Кон¬сти¬ту¬ції Ук¬ра¬ї¬ни ко¬жен має пра¬во на жит¬ло. Ні¬хто не мо¬же бу¬ти при¬му¬со¬во по¬збав¬ле¬ний жит¬ла інак¬ше як на під¬ста¬ві за¬ко¬ну за рі¬шен¬ням су¬ду.

Згідно зі ст. 317 ЦК Ук¬ра¬ї¬ни, влас¬ни¬ко¬ві на¬ле¬жить пра¬во во¬ло¬дін¬ня, ко¬ри¬сту¬ван¬ня та роз¬по¬ря¬джен¬ня сво¬їм май¬ном. На зміст пра¬ва влас¬но¬сті не впли¬ва¬ють міс¬це про¬жи¬ван¬ня влас¬ни¬ка та міс¬це¬зна¬хо¬джен¬ня май¬на.

Згід¬но ст. 319 ЦК Ук¬ра¬ї¬ни, влас¬ник во¬ло¬діє, ко¬ри¬сту¬є¬ть¬ся, роз¬по¬ря¬джу¬є¬ть¬ся сво¬їм май-ном на влас¬ний роз¬суд. При цьо¬му дер¬жа¬ва не втру¬ча¬є¬ть¬ся у здій¬снен¬ні влас¬ни¬ком пра¬ва влас¬но¬сті.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Спів¬влас¬ни¬ки май¬на, що є у спіль¬ній су¬міс¬ній влас¬но¬сті, во¬ло¬ді¬ють і ко¬ри¬сту¬ю¬ть¬ся ним спіль¬но, як¬що ін¬ше не вста¬нов¬ле¬но до¬мо¬вле¬ні¬стю між ни¬ми (ч.1 ст.369 ЦК Ук¬ра¬ї¬ни).

Як вбачається із матеріалів справи квар¬ти¬ра розташована за ад¬ре¬сою: м. Доб¬ро¬піл¬ля, м-н Со¬няч¬ний, 22/39, на¬ле¬жить на пра¬ві при¬ват¬ної влас¬но¬сті гр. Ка¬лі¬ні¬ну О.І. 16,7 кв.м. та чле¬нам йо¬го сімї: Ка¬лі¬ні¬ной К.В. (дру¬жи¬ні) 16,7 кв.м., Ка¬лі¬ні¬ной (ОСОБА_4) Н.О. (доч-ки) - 16,7 кв.м. та Ка¬лі¬ні¬ной Л.О. (доч¬ка) 16,7 кв.м., що підтвердженого свідоцтвом про пра¬во влас¬но¬сті на жит¬ло від 23.11.1993 ро¬ку, виданим мі¬ською ад¬мі¬ні¬ст¬ра¬ція м. Доб¬ро¬пілля (а.с.16).

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, правильно визначив характер правовідносин , що виникли між сторонами, вірно застосував норми матеріального права, що їх регулюють, та дійшов вірного висновку про те, що спірна квартира належить на праві власності як позивачу, так і відповідачки і остання не може бути визнана такою, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки володіє нею на відповідних правових підставах. Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що позивачка направила на адресу суду нотаріально посвідчену заяву про визнання позову, а суд безпідставно її не прийняв до уваги, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Проаналізувавши правовідносини, що склались між позивачем та відповідачкою ОСОБА_9 суд дійшов вірного висновку, що визнання відповідачкою позову суперечить закону.

Проте заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно відмові у задоволені позову про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням неповнолітній ОСОБА_4

Вимогами ч.2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяті років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обставин, які встановлюються законом.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4 народився 05.04.1999 року, тобто на момент ухвалення рішення йому виповнилось 17 року і він мав можливість вільно обирати місце проживання. Згідно нотаріально посвідченої заяви від 06 червня 2016 року, ОСОБА_4 є громадянином ОСОБА_5 Федерації , НОМЕР_1 15 2398827, виданий відділом УМФС Россії по Саратовській області в м. Балаково 24 лютого 2016 року, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3

Вимогами ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно акту виданого ТОВ « Добропільське експлуатаційне підприємство №2», ОСОБА_4 біля трьох років не проживає за адресою : м. Доб¬ро¬піл¬ля, м-н Со¬няч¬ний, 22/39.

Вимогами ч.1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Як вбачається із матеріалів справи, на адресу Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла нотаріально посвідчена заява, в якій ОСОБА_4 визнає позов, а його мати як законний представник проти цього не заперечує. Визнання ОСОБА_4 позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов невірно висновку, про відмову в задоволені позовні вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою, тому на підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314,316 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 вересня 2016 року в частині відмови в задоволені позовних вимог про визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою, скасувати.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 таким, що втратив право користування квартирою № 39 у будинку № 22 в м-н Сонячний у м. Добропілля.

В іншій частині рішення суду залиши без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.О.Тимченко

Судді: В.В. Папоян

ОСОБА_1