Провадження №22-ц/784/1659/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/4977/16-ц Головуючий І інстанції - Щербина С.В.
Провадження № 22-ц/784/1659/17 Доповідач - Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

за участю секретаря - Яценко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2017 року та додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та відібрання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який в подальшому двічі уточнювала (т.1 а.с.108, 160а) та в якому посилалася на те, що разом із відповідачем ОСОБА_3 вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 05.09.2013 року. На другому місяці вагітності через постійні скандали вони припинили спільне проживання. ІНФОРМАЦІЯ_8 вона народила сина ОСОБА_3, та була зареєстрована як мати одиначка, з наданням дитині її прізвища. З 16 серпня 2014 року, налагодивши стосунки, вони знов почали проживати з відповідачем разом. 31.07.2015 р. за її заявою було внесено зміни до відомостей актового запису про ОСОБА_3 як батька і змінено прізвище дитини з ОСОБА_2 на ОСОБА_3. 08.07.2016 р. між нею та відповідачем виник конфлікт, у ході якого вона забрала дитину та переїхала жити до свого брата. 16.07.2016 року відповідач, з її згоди, щоб провести свій день народження разом з дитиною, забрав дитину до себе, пообіцявши повернути через два дні 18.07.2016 р. Але у вказаний строк дитину не повернув. З цього приводу вона зверталась до правоохоронних органів та прокуратури, однак жодних результатів вони не дали. На підставі викладеного позивачка просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_2, відібравши його у відповідача та передавши їй. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі - 800 грн. щомісяця до повноліття дитини.

Заочним рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Судом визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_1, який народився ІНФОРМАЦІЯ_9 року у м. Єреван Вірменія, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 800 грн. щомісячно, починаючи з 22.11.2016 року і до повноліття дитини. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2017 року доповнено рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 20.01.2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, вказівкою про відібрання у ОСОБА_1 малолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та передачу її матері ОСОБА_2.

Не погодившись з зазначеними заочним та додатковим рішеннями3, відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивачка та її представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, судом було встановлено, що ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах з 05.09.2013 року, через постійні сварки між ними, вона переїхала проживати від відповідача на інше місце проживання та 16.06.2014 року народила сина ОСОБА_6. Позивачка була зареєстрована як мати одиначка, відомості про батька в актовому запису про народження дитини були внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України за вказівкою матері. В подальшому між сторонами налагодились стосунки та відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень №9 від 21.07.2016 року, 31.07.2015 року були внесені зміни в актовий запис про народження дитини, змінено прізвище дитини та відповідно до ст. 126 СК України зазначено батьком дитини - відповідача ОСОБА_3

З серпня 2015 року сторони почали прожити однією сім'єю АДРЕСА_1. Проте, з липня 2016 року, у зв'язку з тим, що відповідач поводив себе агресивно, застосував до позивачки фізичне насильство, сторони проживають окремо один від одного, дитина залишилась проживати разом з матір'ю. Позивачка разом з дитиною зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5, але згідно договору оренди житла від 19.07.2016 року ОСОБА_2 орендує житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2. Згідно акту обстеження умов проживання від 29.07.2016 року Служби у справах дітей адміністрації Заводського району ММР квартири АДРЕСА_3, встановлено, що це квартира з усіма зручностями, помешкання охайне, створені умови для виховання та розвитку дитини.

Також судом було встановлено, що позивачка за місцем фактичного проживання та Спілкою вірмен України Миколаївської області характеризується як добропорядна, чуйна, відповідальна, дисциплінована, вихована і порядна людина, любляча і турботлива мати, яка бере активну участь в діяльності громади. Позивачка не працює, але згідно довідки вірмен України Миколаївської області №18 від 17.08.2016 року, з 01.01.2016 року спілка здійснює матеріальну підтримку ОСОБА_2 та її сина в розмірі 3000 грн. щомісячно та має намір продовжувати надавати допомогу в подальшому.

Крім того, судом було встановлено, що 16.07.2016 року відповідач, зі згоди позивачки, але шляхом обману, з метою начеб-то провести свій день народження разом з дитиною, забрав малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до себе, пообіцявши повернути 18.07.2016 року увечері. Але 18.07.2016 року відповідач дитину за місцем постійного мешкання дитини разом з матерю ОСОБА_2 не повернув.

Тому суд дійшов висновку, що відповідач самочинно змінив місце проживання малолітнього сина, який весь цей час не бачиться і не спілкується з матір'ю, що для дитини його віку несприятливо позначається на розвиткові.

Приймаючи рішення по справі, судом було враховано, що згідно пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_8, відповідач під час спільного проживання сторін застосовував фізичне насильство відносно позивачки, постійно влаштовував сварки, обмежував позивачку та їх дитину в спілкуванні з родичами та знайомими, не виконав своїх батьківських обов'язків відносно сина, забороняв викликати лікаря до хворої дитини та шляхом обману 16.07.2016 року забрав дитину у матері та до теперішнього часу місце знаходження дитини невідомо. Відповідно до акту державного виконавця Саратського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції в Одеській області від 17.01.2017 року, при виконанні ним ухвали суду про забезпечення позову, було встановлено відсутність відповідача та малолітнього сина сторін за місцем реєстрації відповідача за адресою: АДРЕСА_6, який начеб-то вибув до м. Одеса на невизначений термін, місце його знаходження невідомо. Крім того, судом було враховано, що державним виконавцем Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального Управління юстиції в Одеській області, при виконанні ним ухвали суду про забезпечення позову, 08.11.2016 року за адресою: в АДРЕСА_7 на території СТО, де проживав відповідач, було встановлено наявніть дитячих речей, одягу, іграшок, але дитини не було.

Проаналізувавши дані обставини, суд дійшов висновку, що на час винесення рішення судом місце та умови проживання дитини не відомі, будь-яка інформація відносно дитини відсутня.

Посилаючись на ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року, ст. 161 СК України, принцип 6 Декларації прав дитини, правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України №6-2445цс16 від 14.12.2016 року, та врахувавши те, що позивачка має постійне місце проживання, джерело існування, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, характеризується виключно позитивно, в той час, коли відповідач Спілкою вірмен України в Миколаївської області характеризується негативно, як груба, агресивна, безвідповідальна та конфліктна людина, його дії по відношенню до позивачки та їхньої дитини засуджуються громадою, що відповідач в порушення вимог чинного національного та міжнародного законодавства позбавив малолітню дитину спілкування з матір'ю, що місце проживання дитини не відомо, акту обстеження місця проживання дитини суду не надано та не відомі умови для виховання та розвитку дитини, при тому, що відповідач ігнорує листи-запрошення служби у справах дітей з метою з'ясування його думки щодо ситуації, яка склалась, а також врахувавши висновок органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини за №2810/02.02.01-22/22/14/16 від 28.12.2016 року про доцільність, виходячи з інтересів дитини, визначення місця проживання дитини сторін з матір'ю ОСОБА_2, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю та про відсутність правових підстав для розлучення дитини зі своєю матір'ю.

Крім того, суд вважав, що підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення на її користь аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 800 грн. щомісячно, виходячи з того, що відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання сина, офіційно не працює та має нерегулярний мінливий дохід.

Ухвалюючи додаткове рішення по справі, суд виходив з того, що судом під час винесення рішення від 20.01.2017р. не ухвалено рішення стосовно позовної вимоги щодо відібрання у відповідача ОСОБА_3 малолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та передачі його матері ОСОБА_2, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 220 ЦПК України є підставою для ухвалення додаткового рішення.

При прийнятті додаткового рішення суд виходив з того, що відповідач без згоди матері, з якою дитина постійно проживала з часу народження, забрав дитину, змінивши місце її проживання, місце знаходження дитини не відомо.

Згідно повідомлення відповідача він разом з дитиною проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_6. Проте, вказане спростовується актом державного виконавця Саратського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеський області від 17.01.2017 року, згідно якого відповідач та малолітній ОСОБА_3 за вказаною адресою відсутні та виїхали до м. Одеса. Добровільно відповідач ухвалу суду про вжиття заходів забезпечення позову шляхом відібрання малолітнього ОСОБА_3 не виконує.

Виходячи з інтересів дитини, та відсутності правових підстав для розлучення дитини зі своєю матір'ю, судом визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з матір'ю ОСОБА_2 Тому, посилаючись на ст.ст. 160,161,162, ч.2 163 СК України, ст. 7 Європейської Конвенції про здійснення прав дитини від 25.01.1996 року, Принцип 6 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги щодо відібрання дитини, з огляду на те, що відповідач протягом тривалого часу незаконно утримує малолітню дитину, компетентні органи державної влади не мають можливості провести перевірку і встановити умови проживання і виховання малолітнього ОСОБА_3, тому у даному випадку, з метою захисту прав і законних інтересів дитини, прав позивачки, як матері дитини на її виховання, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для ухвалення рішення про відібрання дитини у відповідача і передачу її матері - ОСОБА_2

Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка первісно звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Відкриваючи 07.10.2016р. провадження по справі суд вважав, що дана справа підсудна Заводському районному суду м.Миколаєва. Проте ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016р. дана ухвала суду була скасована.

22 листопада 2016р. до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивачка просила не тільки визначити місце проживання дитини з нею, а й стягнути аліменти з відповідача на її користь на утримання дитини.

05 грудня 2016р. ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.12.2016р. було відкрито провадження по справі, оскільки місцем постійного проживання (перебування) позивачки згідно договору оренди житла від 19.07.2016 року є квартира АДРЕСА_4, яка розташована в Заводському районі м. Миколаєва, що підтверджується договором оренди житла від 19.07.2016 року та актом обстеження умов проживання від 29.07.2016 року, на які послався суд в ухвалі про відкриття провадження у справі. Проте даних про те, що позивачка відповідно до вимог закону зареєстрована за вказаною адресою матеріали справи не містять.

Відповідно до загального правила, передбаченого ч.1 ст. 109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання або за зареєстрованому у встановленому законом порядку місцем її перебування. Відповідно до ч.1 ст. 110 ЦПК України позови, зокрема, про стягнення аліментів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Пунктом 1 статті 29 Цивільного кодексу України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов'язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов'язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування. (ст. 6 Закону України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні").

Реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла (ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Відповідно до п. 1.1, 1.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 року № 1077, цей Порядок розроблений відповідно до Законів України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", "Про загальний військовий обов'язок і військову службу" та визначає процедуру реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Реєстрація місця проживання або місця перебування особи - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрації підлягає як місце проживання, так і місце перебування особи.

Відповідно до копії паспорту позивачки вона з 04.04.2014 року зареєстрована в АДРЕСА_9. Відповідач за паспортними даними з 22.09.2016 року зареєстрований в АДРЕСА_8

Таким чином, оскільки ні позивачка, ні відповідач не зареєстровані у встановленому законом порядку на території Заводського району м. Миколаєва, правових підстав для відкриття провадження у справі з посиланням на те, що справа підсудна Заводському районному суду м. Миколаєва не було. Отже, вказані вище обставин призвели до порушення судом вимог щодо визначення підсудності справи.

Аналізуючи зазначені обставини, колегія суддів враховує також те, що здійснення правосуддя судом, встановленим законом, поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом норм, що регулюють його діяльність. Так, у Рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та у справі «Верітас проти України» від 13 листопада 2008 року було визнано перевищення повноважень Верховним Судом України, оскільки згідно зі статтею 111 ГПК України Верховний Суд України, скасувавши постанову Вищого господарського суду України, міг або повернути справу на новий розгляд до нижчого суду, або ж припинити провадження у справі. Натомість він залишив у силі постанову Апеляційного суду, а такі дії не були передбачені ГПК України. На думку Європейського суду з прав людини, перевищивши свої повноваження, які були чітко викладені у ГПК України, Верховний Суд України у зазначених справах не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції відносно оскаржуваного провадження. У рішенні по справі Кембелл і Фелл проти Сполученого Королівства від 28 червня 1984 року Європейський суд з прав людини відзначив, що суд не обов'язково повинен розумітись як юрисдикція класичного типу, інтегрована в загальну судову систему держави. Проте необхідно, щоб ці органи були створені на підставі закону та володіли деякими основоположними рисами: незалежністю від виконавчої влади і сторін, достатнім строком повноважень та такою процедурою розгляду справ, яка б давала гарантії законності в кожному конкретному випадку.

В Україні прийнята більш вузька концепція суду, право на доступ до якого гарантоване ст. 55 Конституції України. Вихідні положення вітчизняного законодавства щодо побудови судової системи в Україні визначені у Розділі VIII Конституції України «Правосуддя». Відповідно до ст. 124 Основного Закону: правосуддя в Україні здійнюється виключно судами. Делегування їхніх функцій, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Причому юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, тобто юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з конституційними положеннями, у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» визначено правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, систему судів загальної юрисдикції і загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів. Цим Законом, зокрема, закріплено положення щодо права на повноважний суд (ст. 8), відповідно до якого ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Вказана норма з'явилась саме завдяки впливу ст. 6 Конвенції, відповідно до якої в поняття «суд, встановлений законом», входить лише той суд, до підсудності якого віднесений розгляд тієї чи іншої справи.

Питання підсудності регулюються відповідними процесуальними кодексами. Зокрема, підсудність цивільних справ визначається відповідно до ст.ст. 107-117 ЦПК України. Встановивши загальні правила підсудності, законодавець, разом з тим, передбачив обставини, за яких участь судді у справі, віднесеної до компетенції, недопустима, зважаючи на неможливість забезпечити неупередженість суду. Отже, принцип законного судді є фундаментом правил підсудності, він являє собою суттєву гарантію правосуддя, забезпечення прав і свобод людини, відіграє роль судоустрійної засади, через його реалізацію досягається виконання завдань судочинства.

Зазначене розуміння принципу законного судді охоплюється також положеннями права на повноважний суд та включається до закріпленої у міжнародно-правових актах засади здійснення правосуддя судом, встановленим законом. Таким чином, є всі підстави розглядати як принцип організації судової влади і судочинства в Україні - здійснення правосуддя судом, встановленим законом. Вимога розгляду справи судом, встановленим законом, передбачає здійснення правосуддя спеціально створеним згідно з законом юрисдикційним органом - судом, який уповноважений на підставі норм вирішувати питання у межах його компетенції.

Таким чином, комплексне поняття «належний суд» включає в себе дві складові: суд як орган судової системи та суд як суддя чи декілька суддів, що становлять його склад. Тобто, належний суд у розумінні належного судового органу може бути позначений поняттям «компетентний суд», що використовується у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, чи поняттям «повноважний суд», що застосовується Законом України «Про судоустрій і статус суддів». У словнику С.І. Ожегова під компетенцією розуміється коло повноважень, прав; компетентний - той, що володіє компетенцією. Зважаючи на те, що повноваження становлять собою зміст компетенції, поняття «компетентний суд» та «повноважний суд» є практично ідентичними. Проте, враховуючи також і те, що поняття «компетенція» є більш широким, доцільнішим є використання терміну «компетентний суд», під яким розуміється суд, наділений компетенцією розглянути ту чи іншу справу. Саме у такому розумінні та лише єдиний раз вживається поняття «належний суд» у ЦПК України: «Якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала». Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що належним (компетентним) судом буде той суд, якому, відповідно до вимог чинного законодавства, підсудна певна справа.

Отже, компетентний суд є не окремим абстрактним поняттям, а набуває свого значення лише стосовно розгляду та вирішення певної справи чи категорії справ, підсудних цьому судові, саме тих справ, на які поширюється юрисдикція цього суду. Отже, компетентним судом є орган судової системи держави, наділений компетенцією здійснювати правосуддя (юрисдикцією) у справах, що відповідно до закону йому підсудні. Відповідно правом особи на компетентний суд є її нічим не обмежене та безумовне право звернутися до того суду судової системи держави, який наділений відповідною компетенцією щодо розгляду підсудної йому справи.

Системний аналіз наведеного свідчить про те, що розгляд справи судом з порушенням правил підсудності, свідчить про те, що справа розглянута некомпетентним (неповноважним) судом.

Розгляд і вирішення справи неповноважним судом (ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України) є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Таким чином, рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення. При цьому колегія суддів враховує те, що згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд за наявності підстав, передбачених статтею 309 ЦПК, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення або змінює його й не має права передавати із цих підстав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Приймаючи рішення по справі, колегія суддів виходить також з того, що судом були порушені норми процесуального права і щодо порядку прийняття уточнених позовних вимог, повідомлення відповідача про їх надходження та виклику його до суду, що призвело до неповного з'ясування обставин по справі, що також є підставою для скасування рішення суду, в тому числі і додаткового рішення. Крім того, слід врахувати, що згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» ухвалене у справі додаткове рішення у разі скасування рішення втрачає силу.

Проте, допущені судом процесуальні порушення щодо порядку прийняття уточнених позовних вимог, повідомлення відповідача про їх надходження та виклику його до суду, не є достаньою самостійною підставою для відмови у розгляді по суті уточнених позовних вимог, які були прийняті судом до свого провадження хоч і з порушенням норм процесуального права.

Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог по даній справі, колегія суддів виходить з того, що згідно матеріалів справи, позивачка та відповідач є батьками малолітнього сина ОСОБА_6 -ІНФОРМАЦІЯ_1. Сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 05.09.2013 року, потім під час вагітності позивачки через постійні сварки сторони припинили спільне проживання. Після народження дитини відомості про батька в актовому запису про народження дитини були внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України за вказівкою матері, оскільки позивачка мала статус матері одиначки. В подальшому між сторонами налагодились стосунки та відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень №9 від 21.07.2016 року, 31.07.2015 року були внесені зміни в актовий запис про народження дитини, змінено прізвище дитини та відповідно до ст. 126 СК України зазначено батьком дитини - відповідача ОСОБА_3

З серпня 2015 року сторони знову почали прожити однією сім'єю АДРЕСА_1. Проте, 08 липня 2016 року через чергову сварку позивачка з дитиною переїхала проживати до свого брата. Позивач разом з дитиною зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5, але згідно договору оренди житла від 19.07.2016 року ОСОБА_2 орендує житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно акту обстеження умов проживання від 29.07.2016 року Служби у справах дітей адміністрації Заводського району ММР квартири АДРЕСА_3, ця квартира має усі зручності, помешкання охайне, створені умови для виховання та розвитку дитини. На даний час позивачка продовжує орендувати дане житло на підставі договору оренди житла від 25.07.2017 року. Актом обстеження умов проживання від 12.09.2017 року Служби у справах дітей адміністрації Заводського району ММР в квартирі АДРЕСА_3 підтверджено стан квартири, а також наявність в ній умов для виховання та розвитку дитини, дитячого одягу та іграшок.

Позивачка за місцем фактичного проживання та Спілкою вірмен України Миколаївської області характеризується як добропорядна, чуйна, відповідальна, дисциплінована, вихована і порядна людина, любляча і турботлива мати, яка бере активну участь в діяльності громади. Позитивно характеризується позивачка також за місцем проживання, що підтверджується довідкою-характеристикою, підписаною ДОП сектору превенції Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області.

Згідно копії трудової книжки, повідомлення про прийняття на роботу та довідки від 31.10.2017р. позивачка працює на посаді менеджера з реклами ТОВ «Рекламне агенство «Алекс+» з 10.10. 2017р. з посадовим окладом 3200грн. Згідно висновку органу опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації Одеської області від 06.11.2017р., до органу опіки та піклування нею були надані два договори про виконання робіт/послуг від 08.08.2017р. та від 30.08.2017р. Крім того, згідно довідки вірмен України Миколаївської області №18 від 17.08.2016 року та № 09/17-012 від 19.09.2017р., з 01.01.2016 року спілка здійснює матеріальну підтримку позивачки та її сина в розмірі 3000 грн. щомісячно та має намір продовжувати надавати допомогу в подальшому.

16.07.2016 року відповідач, зі згоди позивачки, отриманої шляхом обману, з метою начеб-то провести свій день народження разом з дитиною, забрав малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до себе, пообіцявши повернути 18.07.2016 року увечері. Але 18.07.2016 року відповідач дитину за місцем постійного мешкання дитини разом з матір'ю ОСОБА_2 не повернув.

Згідно акту обстеження умов проживання від 31.08.2017 року Служби у справах дітей Саратської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з батьком ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_10 в будинку за адресою - АДРЕСА_10. Даний будинок складається з 3 кімнат, є кухня та ванна кімната, пральна машина, плита. В будинку є електро- та водопостачання, опалення пічне. В наявності запас дров, вугілля та їжі. Дитяча кімната обладнана ліжком, в ній знаходяться меблі, іграшки та дитячий одяг. Даний будинок згідно договору оренди житла від 27.07.2016 року орендує відповідач.

За місцем проживання відповідач характеризується як урівноважений, доброзичливий. До дитини ставиться з великою любов'ю, забезпечує її всім необхідним, працює по найму в м. Одеса. Згідно договору про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів №1 від 18 серпня 2017р. та акту прийому - передачі автомобілів від 23.08.2017р. відповідач надає послуги з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів ТОВ «Інтертранс 2000». На картковому рахунку станом на 22.08.2017р. відповідач мав 5651,60грн., станом на 02.11.2017р. має 13436,30грн.

Аналіз зазначених вище обставин по справі свідчить про те, що як позивачка, так і відповідач на даний час характеризуються за місцем проживання з позитивної сторони та в силу свого матеріального становища мають можливість забезпечити необхідне для розвитку дитини середовище.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини за №2810/02.02.01-22/22/14/16 від 28.12.2016 року, орган опіки та піклування вважав доцільним, виходячи з інтересів дитини, визначення місця проживання дитини сторін з матір'ю ОСОБА_2 При цьому органом опіки та піклування було враховано, що батько дитини переховує дитину від матері, що підтверджується зверненнями матері до правоохоронних органів щодо встановлення місця знаходження малолітньої дитини, що відповідачем були проігноровані всі листи органу опіки та піклування на його адресу з метою встановлення думки відповідача стосовно ситуації, що склалася, а також те, що відповідач Спілкою вірмен України Миколаївської області характеризується як груба та конфліктна особа, дії якої засуджуються громадою.

Згідно висновку органу опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації Одеської області від 06.11.2017р., орган опіки та піклування вважав доцільним, виходячи з інтересів дитини, визначити місце проживання дитини сторін з батьком дитини за умови можливості побачень матері з дитиною не рідше одного разу на тиждень. Приймаючи рішення, орган опіки та піклування виходив з того, що мати дитини з родиною не проживає, долею дитини не цікавиться, грошової допомоги не надає, участі у вихованні дитини не бере, також було враховано те, що стосовно позивачки розпочато кримінальне провадження № 0005790 від 06.12.2016р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України.

Приймаючи рішення по справі, колегія суддів критично відноситься до висновку органу опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації Одеської області від 06.11.2017р., виходячи з наступного.

Матеріали справи дійсно містять дані про те, що стосовно позивачки розпочато кримінальне провадження № 0005790 від 06.12.2016р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України. Як убачається з фабули, викладеної в витягу з кримінального провадження № 0005790, воно розпочато на підставі заяви відповідача про те, що його громадянська дружина ОСОБА_2 в невстановлений час надала до Управління державної міграційної служби у Миколаївській області завідомо неправдиві відомості щодо свого місця народження. Надані копії листів від 01.06.2017р., від 12.06.2017р., від 01.06.2017р. достовірно не підтверджують, як і не спростовують скоїння позивачкою злочину. Як пояснив представник відповідача вони були надані також правоохоронним органам. Проте вироку суду про визнання позивачки винною в скоїнні злочину чи іншого висновку правоохоронних органів, яким - би була встановлена її вина суду надано не було. Позивачка продовжує стверджувати, що вона народилася в с.м.т. Доманівка, що з моменту народження живе на Україні та ніколи не виїжджала з України, що іншого громадянства не має та ніколи не отримувала паспорту громадянки Вірменії.

Не зазначено в висновку органу опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації Одеської області також того, на підставі аналізу яких даних було встановлено, що мати дитини не цікавиться долею дитини. В той же час, даний висновок в цій частині протирічить іншим доказам, які містяться в матеріалах справи.

Згідно матеріалів справи відповідач забрав у позивачки дитину 16 липня 2016р. і повинен був повернути її 18 липня 2016р., однак не зробив цього. На телефонні дзвінки позивачки відповідач не відповідав, про місце знаходження дитини не повідомляв.

20 липня 2016р. та 27 липня 1016р. позивачка звернулася з заявами до чергової частини Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області про викрадення дитини ( а.с.14.15 т.1).

28 липня 2016р. позивачка звернулася до Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради з заявою про визначення місця проживання дитини, яку забрав батько, з нею ( а.с.9 т.1).

29 липня 2016р. позивачка звернулася з заявою про вчинення злочину, в якій просила вжити заходи щодо встановлення місця знаходження її малолітнього сина ОСОБА_6, якого 16.07.2016р. забрав батько та не повертає його їй, що підтверджується витягом з кримінального провадження № 0003511( а.с.13,16,17.т.1).

В серпні 2016р. позивачка зверталася до Очаківського міськрайоннного суду Миколаївської області та Центрального районного суду м. Миколаєва з позовними заявами про відібрання дитини та визначення її місця проживання. Однак її заяви були повернуті для звернення до суду за підсудністю ( а.с.24,25 т.1).

Під час розгляду даної справи за заявою позивачки судом виносилася ухвала про забезпечення позову шляхом відібрання малолітнього сина сторін у відповідача, яка примусово виконувалася, але залишилася без виконання. В подальшому вона була скасована.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що позивачка приїжджала декілька разів з метою побачити сина, але відповідач не дав їй можливості зустрітися з сином, так як вона приїжджала не сама і тому відповідач боявся, що дитина у нього може бути насильно відібрана.

Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що з моменту виникнення спору між сторонами стосовно місця проживання дитини, позивачка не тільки цікавилася долею дитини, а й активно намагалася повернути дитину.

Не проживання позивачки з дитиною та відповідачем однією сім'єю викликано неприязними стосунками, які склалися між сторонами через агресивну повідінку відповідача по відношенню до позивачки за час, коли вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджено показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_8, які не спростовані відповідачем.

Не прийняття участі у вихованні дитини в період часу, починаючи з 16 липня 2016р. викликано тим, що відповідач не надає позивачці можливості бачитися та спілкуватися з дитиною.

Не містить висновок органу опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації Одеської області також відомостей про позицію позивачки щодо конфліктної ситуації, яка скалалася між сторонами, що свідчить про те, що вона не досліджувалася органом опіки та піклування.

Посилання органу опіки та піклування в висновку на інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017р. «Щодо окремих питань судової практики у справах про визначення місця проживання дитини» та рішення Європейського суду з прав людини від 01 липня 2017р. у справі « М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зроблено без аналізу відповідності конкретних обставин справи, яка була предметом розгляду Європейським судом та обставин по даній справі.

Зазначаючи про рівність прав матері та батька в спорах про утримання дітей, орган опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації Одеської області не навів доводів того, чому він з урахуванням віку дитини вважає доцільним проживання малолітньої дитини сторін саме з батьком, чи інших доводів, обмежившись тільки перерахуванням встановлених обставин та законодавства, яке регулює спріні правовідносини.

Таким чином, висновок органу опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації Одеської області від 06.11.2017р. про доцільність спільного проживання дитини з батьком на думку колегії суду не відповідає обставинам справи та не узгоджується з вимогами чинного сімейного законодавства, тому його не можна визнати достатнім для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини з матер'ю. При цьому колегія суддів враховує і те, що відповідач з позовом про визначення місця проживання сина з ним до суду не звертався.

Навіть після ухвалення висновку органу опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації Одеської області від 06.11.2017р., відповідач продовжує перешкоджати позивачці у зустрічах з дитиною, вважаючи, як пояснив його представник, що такі зустрічі можливі тільки у присутності працівників Служби у справах дітей.

Згідно висновку психолога від 08.08.2017р. дитина сторін живе в любові та турботі, її психологічний стан відмінний, дуже любить батька та сильно до нього прихильна. Після проведеного обстеження психолог дійшла висновку, що дитині багато приділяється уваги зі сторони батьків, дитини розвинута та дуже товариська.

Однак, даний висновок було зроблено без участі матері. Він не містить будь - яких застережень щодо спілкування матері та дитини чи думки дитини щодо відношень з мамою. З аналізу тексту цього висновку можна зробити висновок, що такі питання дитині не ставилися взагалі, що свідчить про однобокість дослідження.

За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Як зазначено у ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 161 СК України передбачено, що суд не може передати дитину для проживання лише з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Виходячи з роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та подіо спільного майна подружжя»,при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Проаналізувавши зазначені вище норми права та встановлені обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що як позивачка, так і відповідач характеризуються за місцем проживання на даний час з позитивної сторони та в силу свого матеріального становища мають можливість забезпечити необхідне для розвитку дитини середовище. Враховує колегія суддів також те, що сторони по справі, як батьки неповнолітнього сина ОСОБА_6, мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Проте, при визначенні місця проживання дитини, колегія суддів вважає за необхідне врахувати перш за все вік дитини ( 3 роки 5 місяців), а також те, що в такому віці дитина потребує підвищеної уваги та турботи саме з боку матері, оскільки між дитиною та матір'ю в ранньому віці існує тісний зв'язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини в подальшому. Враховує колегія судлдів також як те, що прихильність дитини до батька є природним явищем, так і те, що дитина штучно тривалий час позбавлена батьком можливості спілкування з матір'ю у такому малолітньому віці.

Пояснення представника відповідача про те, що відповідач боїться того, що позивачка забере сина та виїде з ним до Вірменії, є припущенням відповідача, не підтвердженим належними та допустимими доказами по справі.

Тому колегія суддів вважає доцільним з урахуванням висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради визначити місце проживання малолітнього сина сторін з матір'ю ОСОБА_2, що не позбавляє батька права брати участь у вихованні дитини, її утриманні, а також можливості вільно спілкуватися з нею.

У зв'язку з задоволенням вимог позивачки про визначення місця проживання дитини з нею, підлягають задоволенню також вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання сина до його повноліття.

При цьому колегія суддів враховує те, що згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п. 17). Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а починаючи з 01 травня 2017р. мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить з 01.05.2017р. по 30.11.2017р. -1426грн., а з 01.12.2017р. -1492грн. Тобто, на даний час розмір аліментів не повинен бути меншим 713грн., а з 01.12.2017р. - 746 грн.

У разі стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, зазначені положення закону необхідно враховувати у сукупності з іншими істотними обставинами при визначенні твердої грошової суми аліментних платежів. Крім того, згідно ч.2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Враховуючи як стан здоров'я та матеріальне становище дитини, так і стан здоров'я та матеріальне становище відповідача, який є працездатним, інших непрацездатних осіб на своєму утриманні не має, а також те, що відповідач має нерулярний дохід, колегія суддів вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 800грн. щомісячно до досягнення ним повноліття.

Що стосується вимог про відібрання дитини, то на думку колегії суду вони також підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. І тільки у разі не досягнення такої згоди спір з приводу місця проживання дитини згідно ст. 161 СК України вирішується відповідними компетентними органами.

Як убачається з матеріалів справи, сторони деякий час, починаючи з 05.09.2013р. проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Коли позивачка перебувала на 2 місяці вагітності, сторони припинили спільне проживання через невіру відповідача у її вагітність. В подальшому до народження дитини та 2 місяці поспіль відповідач не проявляв турботи про позивачку та дитину. Під час реєстрації дитини після її народження відомості про батька в актовий запис про народження дитини були внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України за вказівкою матері, оскільки позивачка мала статус матері одиначки. Весь цей час дитина проживала з матір'ю.

Таким чином, місцем проживання дитини на цей час згідно закону було визначено, як місце проживання її матері.

В подальшому між сторонами налагодились стосунки та відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень №9 від 21.07.2016 року, 31.07.2015 року були внесені зміни в актовий запис про народження дитини, змінено прізвище дитини та відповідно до ст. 126 СК України зазначено батьком дитини - відповідача ОСОБА_3, а сторони знову стали проживати разом. При цьому дитина і в подальшому не розлучалася з матір'ю. Коли після чергової сварки між сторонами, позивачка 08.07.2016р. переїхала жити до свого брата, вона забрала з собою і дитину, про що було відомо відповідачу і проти чого він не заперечував. І тільки 16 липня 2016 року відповідач зі згоди позивачки, отриманої шляхом обману, з метою начеб-то провести свій день народження разом з дитиною, забрав малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до себе, пообіцявши повернути 18.07.2016 року увечері. Але 18.07.2016 року відповідач дитину за місцем постійного мешкання дитини разом з матір'ю ОСОБА_2 не повернув. Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, день народження відповідача був тільки приводом для того, щоб забрати дитину. Дійсним мотивом відповідача було забрати дитину у позивачки аби унеможливити виїзд її з дитиною до іншої країни. Однак, ствердждення про можливий виїзд позивачки з сином до іншої країни не грунтується на доказах, а тому є припущенням відповідача, не підтверджденим належними доказами. Те, що відповідач, забираючи дитину, обіцяв повернути її позивачці, також свідчить про те, що відповідач до 16 липня 2016 року визнавав, що постійним місцем проживання дитини є місце проживання її матері.

Системний аналіз зазначених вище обставин свідчить про те, що з моменту народження дитини вона постійно проживала з матір'ю, проти чого не заперечував відповідач до 16 липня 2016 року. Спір з приводу місця проживання дитини між сторонами згідно матеріалів справи виник тільки в липні 2016р., коли відповідач не повернув дитину позивачці, що свідчить про те, що відповідач без згоди позивачки на зміну постійного місця проживання дитини не повернув її.

Аналіз даних обставин дає підстави для висновку про те, що відповідач самочинно, тобто без згоди другого з батьків змінив місце проживання дитини. Тому до правовідносин, які склалися між сторонами слід застосувати положення ст. 162 СК України, згідно якої якщо один з батьків без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. При цьому дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Обставин, які перешкоджали б повернути дитину за попереднім місцем проживання, встановлено не було, тому позовні вимоги позивачки про відібрання та повернення їй дитини також підлягають задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачкою при подачі позову було сплачено 551,20грн. Оскільки її позовні вимоги задоволені, то з відповідача на її користь підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у зазначеному розмірі.

Згідно підпункту 3 п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Ціна позову у позовах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за 6 місяців. Але враховуючи те, що згідно ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за позов майнового характеру не може бути менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб ( в даному випадку 640грн.), судовий збір у розмірі 640грн., який не був сплачений позивачкою, повинен бути стягнутий з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2017 року та додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та відібрання малолітньої дитини задовольнити.

Визначити місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_3-ІНФОРМАЦІЯ_10 місце проживання його матері ОСОБА_2.

Відібрати малолітню дитину ОСОБА_3-ІНФОРМАЦІЯ_10, від батька ОСОБА_1, який фактично проживає з дитиною за адресою: АДРЕСА_10, та повернути дитину матері ОСОБА_2 за місцем її фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_11

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_7 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3-ІНФОРМАЦІЯ_10, в розмірі 800 грн. щомісяця, починаючи з 22 листопада 2016року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по справі у розмірі 551 грн.20коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 640грн.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

ГОЛОВУЮЧИЙ

СУДДІ