АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвій Л.О.,Пидищи М.М.

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

26 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21.04.2006 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти, зобовязавшись повернути їх у порядку та на умовах, визначених договором. Зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором були забезпечені договором поруки, укладеним з ОСОБА_3 Відповідачі неналежно виконують свої зобовязання за кредитним договором, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість у сумі 188 599,90 грн. з урахуванням процентів за користування кредитними коштами, комісії та неустойки (а.с.а.с. 1- 2, 82-83).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволенні.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2006 року №DNL0GK03205842 у сумі 188 599,90 грн., з яких: заборгованість за кредитом 162 599,36 грн., заборгованість за процентами 24 825,36 грн., комісія 935,00 грн., пеня 240,18 грн.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.125-126).

В апеляційній скарзі апелянти, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.128-130).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.04.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNL0GK03205842, за умовами якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачці кредит в сумі 201 450,00 грн. з процентною ставкою 1,0% на місяць зі строком повернення до 21.04.2026 року (а.с.а.с. 12 14).

Позивачем умови договору було виконано, однак боржник своїх зобовязань належним чином не виконала, в результаті чого станом на 25.01.2017 року, яка утворилася за укладеним кредитним договором заборгованість яка складає 188 599,90 грн., з яких: заборгованість за кредитом 162 599,36 грн., заборгованість за процентами 24 825,36 грн., комісія 935,00 грн., пеня 240,18 грн. (а.с.а.с. 84 88).

В забезпечення належного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №DNL0GK03205842/1 від 21.04.2006 року, відповідно умов якого поручитель зобовязався відповідати перед банком як солідарний із позичальником боржник за зобовязаннями, що випливають із умов кредитного договору (п. п. 2,4 договору поруки) (а.с. 15).

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачі належним чином не виконували свої зобовязання у звязку із чим станом на 25.01.2017 року виникла заборгованість, яка становить 188 599,90 грн. і яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону та змісті договорів.

За вимогами ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі дійсно належним чином не виконують зобовязання щодо повернення кредитних коштів, передбачені договорами та законом, позивач, скориставшись своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту, правомірно звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом, належним чином обґрунтувавши його й надавши відповідний розрахунок заборгованості, яка й підлягає стягненню на користь позивача. При цьому, підстав для застосування позовної давності та припинення поруки не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі зверталися до банку із заявою про реструктуризацію заборгованості, що передбачено спірним кредитним договором, але банк їм відмовив, не надавши цьому пояснення, не можуть слугувати підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що навіть після звернення банку з позовом до суду боржник погашає заборгованість, також не можуть бути підставою для скасування рішення. При цьому, з урахуванням сплачених сум, позивачем було уточнено суму заборгованості за кредитом.

Посилання апелянтів на те, що банк не мав права вимагати дострокового повернення кредиту є хибним, оскільки при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту, суд має враховувати положення статей 1050,1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Передбачене статтею 1050 ЦК України право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК України.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір та договір поруки є правомірними, оскільки їх недійсність законом прямо не встановлена та судом вони недійсними не визнані. Відповідачами належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання кредитних коштів в зазначеному розмірі, до тепер в повному обсязі згідно умов договору кредитні кошти не повернуті, зобовязання за договорами не припинені, а тому вони повинні виконуватися належним чином, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самих договорів.

У справі, яка переглядається, встановлено, що кредитний договір та договір поруки підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідачі на момент укладення договорів погодилися з запропонованими умовами та в подальшому виконували їх умови протягом тривалого часу.

Відповідачі, в порушення вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надали належних та допустимих доказів та не вказали на них під час розгляду справи щодо припинення зобовязання його виконанням, проведеним належним чином, не спростували розмір заборгованості, як і не надали доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем, а тому суд обґрунтовано стягнув суму заборгованості за договором, згідно розрахунку наданого позивачем.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: