Справа № 369/8369/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/1173/17 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 46 16.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

16 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Хотівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про зобов'язання вчинити дії, -

встановила:

У вересні 2016 року позивачі звернулися до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку вони є власниками ділянки площею 0,2696га, що знаходиться по АДРЕСА_1. Відповідачі по справі є суміжними землевласниками. На даний час ними було виявлено порушення меж їх земельної ділянки з боку відповідачів. Останні, встановивши металевий паркан, захопили частину їхньої земельної ділянки, що відображено в плані-схеми земельних ділянок, зробленого інженером-землевпорядником ОСОБА_6 В добровільному порядку відповідачі усувати порушення не бажають, тому вважають своє право порушеним.

Просили суд зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 0,0039га та 0,0107га - земельної ділянки загальної площею 0,2496га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, - шляхом перенесення металевої огорожі на межу земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів на землю, та привести земельну ділянку у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,2496 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер НОМЕР_1. Державний акт виданий 03 серпня 2005 року.

Власником суміжної земельної ділянки площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер НОМЕР_3, є ОСОБА_5 на підставі договору дарування земельної ділянки, укладений 29 грудня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Власником суміжної земельної ділянки площею 0,0811 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер НОМЕР_4, є ОСОБА_4 на підставі державного акту серія НОМЕР_5, виданого 16 серпня 2004 року.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом.

Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Також відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 3 статті 152 Земельного Кодексу України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та шляхом застосування інших, передбачених законом способів.

Статтею 155 ЗК України проголошено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що встановлення паркану не на межі порушують права позивача.

Частиною другою статті 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до ст. 81ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. За ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, в тому числі і на відшкодування збитків у випадках передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та користувачів, дотримуватись правил добросусідства.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, відшкодування заподіяних збитків.

За замовленням позивачів інженер-землевпорядник ОСОБА_6 виготовив план-схему земельних ділянок, відповідно до якої відхилення по межі в бік позивачів становить від 0,05м-0,87-1.08м - 0,0039га; 1,14-1,60-1,12м - 0,0107 га.

При розгляді справи позивач не надав суду належних та допустимих на підтвердження того, що паркан встановлений відповідно до правовстановлюючих документів всіх суміжних землевласників. Поданий план-схема земельної ділянки не є належним доказом, оскільки складений лише з врахуванням координат одного співвласника, за відсутності відповідачів, що також підтверджено в судовому засіданні ОСОБА_6 Інших доказів на підтвердження своїх вимог, позивачами не подано та не заявлено клопотання про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Мельник Я.С.

Матвієнко Ю.О.