Справа № 555/664/15-ц
Номер провадження 2/555/7/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2017 року м.Березне

Березнівський районний суд Рівненської області у складі :

головуючого судді Собчука А.Ю.

при секретарі Лисенко О.Л.

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Березне цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів. В позовній заяві просить суд стягувати з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти на утримання Собчишинf ОСОБА_4, у розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягувати з дати подання позову і довічно.

В обґрунтування позову покликається на те, що є батьком відповідача ОСОБА_3. В свій час, коли остання була неповнолітньою, він сплачував аліменти на користь колишньої дружини на утримання доньки, до досягнення нею повноліття, відповідно до рішення Костопільського районного суду від 26.06.1984 року у справі №2-290. На сьогодні позивач, отримує мінімальну пенсію в розмірі 1253 грн., з якої несе усі витрати з придбання харчів, одягу, медикаментгів для лікування, оплати комунальних послуг та сплати аліментів на утримання своєї малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того хворіє, часто перебуває на лікуванні (що тягне за собою витрати), у зв'язку з чим йому не вистачає коштів на прожиття. За таких обставин він звернувся до суду та просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачки аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягувати з дати подання позову і довічно.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити з підстав викладених в позовній заяві та в матеріалах справи, додаткових письмових пояснень. Крім того, додатково зазначив, що хворіє на гіпертонічну хворобу, ІХС - ішемічну хворобу серця і у зв'язку з цим неодноразово та регулярно звертається до лікаря та проходить тривалі курси медикаментозного лікування, на що потрібні відповідні кошти. Зазначив, що дочка ОСОБА_3 має достатній дохід, який в середньому складає від 8000 до понад 10000 грн. на місяць, звертає увагу на акти обстеження житлово-побутових умов позивача, як на підтвердження його скрутного матеріального становища.

В судовому засіданні 06.02.2017р. ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, просила суд в задоволені позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. На заперечення позовних вимог посилаються на те, що позивач ОСОБА_1 протягом тривалого періоду життя відповідача, ухилялася від виконання своїх батьківських обовязків. Крім того вважає, що позивач, враховуючи розмір отримуваної ним пенсії, не є особою, яка потребує матеріальної допомоги. Крім того зазначила, що вона отримує дохід у вигляді заробітної плати, чоловік - ОСОБА_6 через хворобу не працює (перебував на III групі інвалідності загального захворювання з 2012 по 2014 рік), на її утриманні перебуває 2-оє власних неповнолітніх дітей син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, а також 1-а дитина її чоловіка - Тарас, ІНФОРМАЦІЯ_5 Вказала, що вона хворіє на гіпертонічну хворобу II ступеня і перебуває на «Д» обліку у лікарів з 2000 року, у зв'язку з чим потребує постійного медикаментозного лікування та в період загострення також стаціонарного лікування, власного житла чи транспортного засобу немає, проживає у квартирі свого чоловіка.

Представник відповідача, адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в задоволені позову відмовити, та в судовому засіданні зазначив, що позивач отримує пенсію в розмірі 1253 грн., що перевищує встановлений законом прожитковий мінімум на 1 січня 2017 р. Вважає, що позивач не може потребувати матеріальної допомоги, оскільки має регулярний дохід у вигляді пенсії. Крім того, вказав, що за ОСОБА_1 на праві власності, зареєстровано 3 об'єкти нерухомого майна, а саме ? частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою Рівненська обл., м. Костопіль, вул. О.Олеся, №23, в якому позивач власне проживає; житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою Рівненська обл.., м. Костопіль, вул. Степанська, №15 та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою Рівненська обл.., м. Костопіль, вул. Осипенка, №4. Останнє домоволодіння, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.03.2013 р., продав фізичній особі за 65400 грн. Тобто вважає, що позивач володіє на праві власності 2-ма об'єктами нерухомості у м. Костопіль, в одному з яких проживає сам, у будинковолодінні по вул. О.Олеся, № 23, а інше будинковолодіння по вул. Степанська, №15, тривалий час здає квартирантам. Також на наявність у позивача додаткових засобів до існування вказує і та обставина, що від продажу у 2013 році будинковолодіння, розташованого у м. Костопіль по вул. Осипенка, №4, останній отримав 65400 грн., що складають заощадження останнього.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.57-60 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3, що підтверджується записом акту про народження № 40, виданого 01.02.1977р. (Т.1 а.с.173).

Позивач ОСОБА_1 є пенсіонером по віку, має ряд хронічних захворювань, хворіє на гіпертонічну хворобу, ІХС - ішемічну хворобу серця.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Костопільському районі та отримує пенсію за віком, розмір якої на січень 2017 року становив 1253,16 грн, про що свідчить довідка № 258/02 від 01 лютого 2016 року (Т.2 а.с.150).

Згідно із ст. 202 Сімейного Кодексу України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов'язок, передбачений ч.1 ст.202 СК України, не є абсолютним.

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи (ст.75 СК України).

Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, про що зазначено у частині четвертій статті 75 СК України.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобовязання у дочки, сина на утримання батьків можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: мати, батько не були позбавлені батьківських прав та не ухилялися від виконання своїх батьківських обовязків; непрацездатність матері, батька; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка, крім іншого, не забезпечена прожитковим мінімумом.

Крім того, суд рахує, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при постановленні рішення слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Згідно довідки управлінні Пенсійного фонду України в Костопільському районі № 258/02 від 01 лютого 2016 року (Т.2 а.с.150), з 01 січня 2017 року позивач отримує пенсію в розмірі 1253 грн. щомісячно (Т.2 а.с.150).

Відповідно до Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а згідно з п.1.2. Методики визначення прожиткового мінімуму на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства економіки України та Державного комітету статистики України від 17.05.2000 № 109/95/157 - прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

А тому враховуючи те, що прожитковий мінімум на 2017 рік встановлювався Законом України «Про Державний бюджет України нa 2017 рік», і для непрацездатних осіб був визначений у розмірі 1247 грн.. (січень-квітень 2017 року), суд приходить до висновку, що пенсія, яку отримує позивач, повинна покривати його видатки.

Окрім того, в судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово комунальних послуг, вказана обставина позивачем визнається та не оспорюється, про що, останній зазначив в своїх полясненнях.

Таким чином, оскільки пенсія позивача не є меншою, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для категорії осіб, до якої він відноситься, підстави вважати, що позивач є особою, яка потребує сторонньої матеріальної допомоги, відсутні.

Отже, ОСОБА_1 отримує пенсію в розмірі, що забезпечує його прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України та, відповідно, частини першої статті 202 СК України, що свідчить про безпідставність та недоведеність позовних вимог.

Крім того, при розгляді справи було встановлено, що позивачу ОСОБА_1, відповідно довідки КП «Рівненське ОБТІ» № 314 від 02.06.2015р. (Т.1 а.с.170), на праві приватної власності зареєстроване майно, а саме ? частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою Рівненська обл., м. Костопіль, вул. О.Олеся, №23, в якому позивач власне проживає; житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою Рівненська обл.., м. Костопіль, вул. Степанська, №15 та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою Рівненська обл., м. Костопіль, вул. Осипенка, №4.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1, відповідно до договору купівлі - продажу частини житлового будинку від 09.03.2013р. (Т.1 а.с.152-153) здійснив продаж ? частини житлового будинку за адресою Рівненська обл., м. Костопіль, вул. Осипенка, №4, та отримав кошти від продажу вказаного майна, в розмірі 65400 грн.

Позивач володіє на праві власності двома об'єктами нерухомості, а саме будинком № 23 у м. Костопіль, по вул. О.Олеся, та будинком по вул. Степанська, №15 м. Костопіль, тобто судом встановлено, що у ОСОБА_1 наявне майно, що може приносити дохід тощо.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, вбачається що за позивачем зареєстрований на праві власності автомобіль СІТROEN ВХ-19, 1986 року випуску (Т.1 а.с.224-225).

Як вбачається із пояснень позивача наданих в судовому засіданні, вказаний транспортний засіб у нього викрадено, у зв'язку з чим він звернувся в правоохоронні органи із відповідною заявою та періодично друкує у місцевій пресі (зокрема, «Костопільській газеті оголошень», «Пропозиція» «Сорока - три ока») (Т.2 а.с.62-63, а.с.74) оголошення про винагороду за інформацію про місцезнаходження автомобіля СІТКОЕИ ВХ-19, білого кольору, 1986 р.в., 04201 РВ в розмірі 7000-9000 грн. Позивач підтвердив у судовому засіданні, що саме він оплачує та подає до засобів масової інформації такі оголошення і заплатить вказану суму винагороди за інформацію про зниклий автомобіль, тобто суд рахує, що позивач має достатньо заощаджень (доходу) не тільки для задоволення нагальних фізіологічних потреб, придбання ліків, оплату комунальних платежів, сплату аліментів на іншу неповнолітню дочку, але і для того, щоб нести додаткові витрати на пошук викраденого автомобіля та виплату винагороди за інформацію про зникле авто.

Отже, потреба позивача у додатковій матеріальній допомозі на прожиття від відповідача у зв'язку із недостатністю отримуваного доходу у суді не знайшла свого підтвердження. А відтак підстав для застосування до спірних правовідносин норми ч.1 ст.202 СК України та задоволення на цій підставі позовних вимог ОСОБА_1 в суду відсутні.

Відповідач, крім іншого, у своїх письмових поясненнях (Т.1 а.с.138-143) до позову, та поясненнях наданих в судовому засіданні 06.02.2017р. посилається на ту обставину, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обовязків.

Вказану обставину підтвердила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, яка зазначила, що вона є колишньою дружиною позивача. З ним жили погано, так як він ніколи їм нічим не допомагав, участі у вихованні доньки не брав, додаткових витрат не ніс, він тільки сплачував аліменти на утримання дитини за судовим рішенням, однак його в повному обсязі не виконав, оскільки вони періодично після розірвання шлюбу проживали разом, однією сімєю/

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували ту обставину, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обовязків. Пояснення відповідача та свідка ОСОБА_9, не можуть беззаперечно свідчити про те, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обовязків чи неналежно їх виконував.

Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 13 квітня 2016 року (справа № 6-3066цс15).

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,57-60,88, 212, 213-215,218,223, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.Ю. Собчук