Справа № 706/453/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2017 року Христинівський районний суд Черкаської області

в складі:

головуючого - судді Олійника М.Ф.,

за участю секретаря Рибчинецької Я.А.,

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Христинівці Черкаської області цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником.

Просило стягнути з ОСОБА_3 на його користь 21430,09 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, та судові витрати.

В обґрунтування позову ТОВ «Комплекс Агромарс» посилалось на такі обставини.

10.01.2013 р. ОСОБА_3 був прийнятий на роботу до філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону «ІСУЗУ НОР 71Р», н/з НОМЕР_1, автоколони № 3 транспортного департаменту з 11.01.2013 р. та за його згодою доручено виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня згідно з наказом № 30 КА/к-п.

Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (мясопродукції) згідно з видатковими (товарно - транспортними) накладними та актами прийому-передачі. Відповідно до покладених на відповідача обовязків, а також враховуючи те, що посада, яку займає відповідач, і роботи, які він виконував в ТОВ «Комплекс Агромарс», входять до Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженому Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС 28.12.1977 р. № 447/24, з відповідачем були укладені договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за № 378-В, № 378-E від 11.01.2013 р. та за № 243-Е, № 243-В від 01.02.2014 р.

Відповідно до договорів відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Так, п. 1 кожного з договорів передбачає обовязки відповідача: а) дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей позивача і вживати заходів для попередження збитків; б) своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; в) вести облік, складати і передавати у визначеному порядку товарно грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей; г) брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Протягом всього часу роботи відповідача на посаді водія-експедитора автоколони № 3 автотранспортного парку відповідач неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність мясопродукцію для доставки її в пункт призначення згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних, накладних на переміщення, проте під час передачі продукції контрагентам позивача виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними відповідно до кожної недостачі актами прийому-передачі та (або) актами про розбіжності. Відповідно до актів прийому-передачі кількість продукції, що зазначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції згідно з товарно-транспортними накладними.

На кожній видатковій (товарно-транспортній) накладній є підпис відповідача, який засвідчує факт прийняття товару (мясопродукції) до перевезення, в обємі та вигляді зазначених в накладних, а відповідно до актів прийому-передачі продукції встановлено, що кількість привезеного контрагентам товару менша, ніж у накладній. На кожному акті прийому-передачі продукції є підпис відповідача, який засвідчує факт згоди останнього про недовезення ним мясопродукції контрагентам позивача.

Відповідач не виконав належним чином покладені на нього обовязки, внаслідок чого позивач зазнав значних матеріальних збитків.

Розмір збитків від недовозів мясопродукції у загальній сумі 21846,71 грн. підтверджується відомістю недовозів по водіям.

Серед випадків, коли працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, визначено такі: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівниками під звіт за разовою довіреністю або іншими разовими документами.

Оскільки з відповідачем укладено договір, а матеріальні цінності передавалися йому за разовими документами, обидві із зазначених підстав вказують на те, що відповідач несе матеріальну відповідальність у повному розмірі заподіяної позивачу шкоди.

Станом на день подання позову до суду, непогашена сума збитків, завданих відповідачем позивачу, становить 21430,09 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою.

Наказом від 27.08.2015 р. № 830 КА/к-з відповідач був звільнений за власним бажанням.

Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується.

Представником відповідача ОСОБА_2 до суду були надані письмові заперечення на позов, в яких він просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. У запереченнях вказував, що позивач обґрунтовує та розраховує розмір шкоди всупереч приписам чинного в Україні законодавства. Позивачем не було доведено порушення відповідачем його прямих посадових обовязків, вину у формі умислу чи необережності та причинний зв'язок між порушенням трудових обовязків та завданою шкодою. Жодних належних і допустимих доказів вини відповідача у недостачі продукції (постанови чи вироку суду про визнання відповідача винним) позивачем не надано, а тому його твердження грунтуються виключно на припущеннях, що не можуть бути покладені в основу рішення суду. При вирішенні питання про відшкодування заподіяної шкоди слід врахувати вимоги наказу Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 р. №339 «Про норми природного убутку і відходів продовольчих товарів у торгівлі», яким затверджено і введено в дію з 1 квітня 1985 року погоджені з Міністерством фінансів СРСР документи, зокрема ОСОБА_1 природного убутку мяса і м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях у авторефрижераторах, розроблені ВНДТЕТ систем Міністерства торгівлі СРСР і ВНДКТІ холодпромом Міністерства мясної і молочної промисловості СРСР - Додаток №2 (код - 84127.35.1.06). Позивачем не враховано неминучі похибки засобів вимірювання ваги під час навантаження продукції в залежності від місця розташування вагів, їх налаштування, марки, проведеної повірки тощо.

У подальшому від позивача ТОВ «Комплекс Агромарс» до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій ТОВ «Комплекс Агромарс» просило стягнути з ОСОБА_3 на його користь 19324,16 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, та судові витрати. Підставою для цього став перерахунок заборгованості ОСОБА_3 відповідно до «ОСОБА_1 природного убутку мясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах», затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 р. № 339.

Представники позивача ТОВ «Комплекс Агромарс» ОСОБА_4, ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримали повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив, що при перевезеннях м'ясо птиці текло, є магазини, які не брали птицю в ящиках позивача, тому птиця перевантажувалась і була різниця при перевантаженні. Вага гофрокороба перевищувала вагу, зазначену у документах. Накладні на перевезення здавались відразу після повернення з рейсу на підприємство. Із заробітної плати вираховувалась шкода, заподіяна підприємству.

При вирішенні справи відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, однак його інтереси за довіреністю представляв ОСОБА_2

За таких умов суд вважає можливим вирішити справу без участі відповідача ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав повністю, посилаючись на обставини, зазначені у запереченнях на позов, крім того пояснив, що у заподіянні шкоди відсутня вина відповідача ОСОБА_3, відповідач не є особою, з якою може укладатись договір про повну матеріальну відповідальність, сума шкоди не доведена позивачем. Крім того, у задоволенні позову необхідно відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази: копії наказу ТОВ «Комплекс Агромарс» від 10.01.2013 р. № 30 КА/к-п про прийняття на роботу ОСОБА_3, договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 11.01.2013 р. № 378 - Е, № 378 - В та від 01.02.2014 р. № 243 - Е, № 243 - В, наказу ТОВ «Комплекс Агромарс» від 27.08.2015 р. № 830 КА/к-з про звільнення ОСОБА_3, видаткових (товарно-транспортних) накладних, актів прийому передачі продукції, актів невідповідності чи розбіжностей по накладних, інші письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 30 КА/к- п від 10.01.2013 р. ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду водія автофургону «ІСУЗУ НОР 71Р», н/з НОМЕР_1, автоколони № 3 транспортного департаменту з 11.01.2013 р. та за його згодою доручено виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора.

Того ж дня відповідача з даним наказом було ознайомлено, про що свідчить його підпис у наказі.

11.01.2013 р. з відповідачем ОСОБА_3 були укладені договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за №№378-В, 378-Е, а 01.02.2014 р. за №№ 243-В, 243-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобіля та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Під час виконання відповідачем ОСОБА_3 трудових обовязків було виявлено нестачу підзвітного товару (мясопродукції), що відповідно до розрахунку, проведеного позивачем, склало 21430 грн. 09 коп., а за результатами проведеного перерахунку 19324 грн. 16 коп. Вказані суми не включають в себе суми, відраховані із заробітної плати відповідача ОСОБА_3 відповідно до положень ст. ст. 127, 128 КЗпП України за наказами власника в розмірі, що не перевищував 20 %, за період з січня 2013 р. до серпня 2015 р. Відрахування із заробітної плати, їх розмір не оспорювались відповідачем ОСОБА_3

Наказом від 27.08.2015 р. за № 830 КА/к-з відповідач ОСОБА_3 звільнений з роботи за власним бажанням.

Згідно з остаточними розрахунками позивача заборгованість по шкоді, спричиненій відповідачем ОСОБА_3 філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» за період з 13.12.2014 р. до 19.07.2015 р. склала 19324 грн. 16 коп., що складається з суми збитків через нестачу мясопродукції.

Згідно із ст.135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

У переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, що є Додатком № 1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПСвід 28 грудня 1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПСвід 14 вересня 1981 року №259/16-59) міститься посада експедитора з перевезення вантажів.

Тобто, з відповідачем ОСОБА_3 міг бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Статтею 1 КЗпП України визначено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно із ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Статтею 131 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Згідно з п.1ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, а відповідно до п. 2 ст. 134 КЗпП України коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

За ч.1ст.137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за завдану шкоду згідно з ст.138 КЗпП України покладається на власника або уповноважений ним орган, який для цього повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Тобто, відповідно до ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Обовязковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України є встановлення вини особи у взаємозвязку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст.130 КЗпП України.

Суд вважає, що у звязку з укладенням між сторонами договору про повну матеріальну відповідальність відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний відшкодувати підприємству повну вартість шкоди, яка завдана останньому з вини відповідача.

З видаткових (товарно-транспортних) накладних, накладних на переміщення вбачається, що відповідач ОСОБА_3 у період з 13.12.2014 р. до 19.07.2015 р. приймав під особисту матеріальну відповідальність мясну продукцію для доставки її в пункт призначення. Під час передачі відповідачем м`ясної продукції контрагентам позивача протягом вказаного періоду були виявлені факти нестачі, про що свідчать акти прийому-передачі, які підписані відповідачем ОСОБА_3, та відомість недовозів м`ясопродукції.

Згідно з оборотно-сальдовою відомістю пряма дійсна шкода, яка заподіяна товариству внаслідок нестачі матеріальних цінностей, становить 21430 грн. 09 коп., у подальшому вона перерахована з урахуванням вимог наказу Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 р. № 339 «Про норми природного убутку і відходів продовольчих товарів у торгівлі» і становить 19324 грн. 16 коп., що відображено у заяві про зменшення розміру позовних вимог.

Вказані обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем покладених на нього обовязків згідно з договором та заподіяння шкоди позивачу з його вини.

Розмір заподіяної позивачу шкоди визначено за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку за виключенням природного убутку, вирахуваного на підставі зазначеного вище наказу Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 р. № 339 «Про норми природного убутку і відходів продовольчих товарів у торгівлі».

У справі не встановлено обставин, що перешкоджали відповідачеві виконувати належним чином покладені на нього обов'язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці тощо.

Установивши, що з вини відповідача ОСОБА_3 постійно виникали нестачі м`ясопродукції у звязку з неналежним виконанням ним обовязків за договором про повну матеріальну відповідальність щодо доставки, перевезення та передачі матеріальних цінностей, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заподіяної шкоди.

Суд не погоджується з твердженням представника відповідача про те, що позивачем пропущений передбачений ч.3 ст.233 КЗпП України строк (один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди) для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству.

Як встановлено в ході розгляду справи протягом грудня 2014 р. липня 2015 р. позивачем видано ряд наказів про відшкодування збитків, останній наказ виданий 20.07.2015 р. Отже, позивачу ТОВ «Комплекс Агромарс» було відомо про факт заподіяної шкоди відповідачем ОСОБА_3 і останнім визнавалося заподіяння ним збитків і він погоджувався зі стягненнями з нього, які проводилися.

Враховуючи те, що розмір відрахувань із заробітної плати відповідача не покривав збитків, завданих останнім, то позивачу про остаточну (невідшкодовану) суму збитків, завданих товариству відповідачем, з урахуванням проведених утримань, стало відомо саме в день звільнення.

А тому строк звернення до суду з питань стягнення матеріальної шкоди, заподіяної відповідачем позивачу не прострочений, а починає свій перебіг з дня звільнення, а саме з 27.09.2015 р.- з дня виявлення шкоди.

Враховуючи зазначені обставини, позов підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст. ст 130, 134 п. п. 1, 2, 135-1, 135-3 ч. 1, 136, 137 ч. 1, 138 КЗпП України, ст. ст. 60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс 19324 (девятнадцять тисяч триста двадцять чотири) грн. 16 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» судовий збір в розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через Христинівський районний суд Черкаської області шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: М.Ф. Олійник