УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ГоловуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Кадєтової О.В.,
Карпенко С.О.,Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Старобільського районного нотаріального округу Вербецька Т.М., про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 28 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_7 було укладено договір дарування ѕ часток квартири АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що був змушений укласти з відповідачем вказаний договір дарування, оскільки мав перед ОСОБА_7 невиконані боргові зобов'язання і під психологічним тиском з боку відповідача та її онука - ОСОБА_10 був вимушений здійснити відчуження належного йому нерухомого майна.

Квартира, частку власності у якій він подарував ОСОБА_7, була його єдиним житлом. Після укладення договору дарування відповідач змінила у квартирі вхідні двері, внаслідок чого починаючи з липня 2015 року він фактично мешкає на території парку культури та відпочинку м. Старобільська.

Вважає, що договір дарування був укладений під впливом тяжких обставини і на вкрай невигідних для нього умовах, тому просив суд визнати його недійсним.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 27 січня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування частки квартири, який укладено 28 грудня 2012 року між дарувальником ОСОБА_6 та обдарованою ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Вербецькою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1633.

Додатковим рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 29 грудня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що укладення позивачем договору дарування сталося під впливом тяжких для нього обставин, а саме необхідності термінового погашення значної суми боргу перед відповідачем і на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки укладенням договору дарування він позбавив себе єдиного житла. Його волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування про безоплатне передання квартири у власність, а тому відповідно до положень статті 233 ЦК України договір підлягає визнанню недійсним.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи позивачеві ОСОБА_6 на праві власності належали 3/4 частки квартири № 29 в будинку № 47 у кв-лі Ватутіна м. Старобільська Луганської області. Вказану частку квартири, за нотаріально посвідченим договором від 28 грудня 2012 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7

Підставою для визнання недійсним договору дарування ОСОБА_6 зазначив, що він заборгував відповідачу ОСОБА_7 20 000,00 грн. і термін повернення боргу спливав 20 грудня 2012 року, а також страждає на захворювання зору, проживає один і близьких родичів не має, окрім брата, котрий мешкає в Російській Федерації. Квартира, частка у праві власності на яку була предметом договору дарування, є єдиним житлом позивача і після її відчуження ОСОБА_6 став особою без визначеного місця проживання, оскільки не має у своїй власності чи користуванні будь-якого іншого нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Крім того, необхідно довести факт збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

З урахуванням наведеного вище суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що оспорюваний договір було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах і під час укладення даного правочину волевиявлення ОСОБА_6 не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Ухвалюючи зазначені судові рішення, суди попередніх інстанцій враховували правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України у справі за № 6-2цс14 від 19 березня 2014року та за № 6-232цс15 від 03 червня 2015 року.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова