У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 18 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 28 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») відповідно до чинного законодавства був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

В подальшому 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно із вказаними угодами (договорами) відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 0203/0208/88-002 від 21 лютого 2008 року, що укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4, на користь ПАТ «Альфа-Банк», якому на даний час належать усі права кредитора.

Відповідно до умов кредитного договору відповідачу було надано 21 тис. доларів США, які той зобов'язався повернути і сплатити проценти за користування кредитними коштами у строки та на умовах, передбачених договором. Однак ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 21 травня 2015 року в нього виникла заборгованість за кредитом в розмірі 10 311,72 доларів США, що еквівалентно 214 614 грн 34 коп., за відсотками в розмірі 809,83 доларів США, що еквівалентно 16 854 грн 72 коп., та за пенею в розмірі 840,84 доларів США, що еквівалентно 17 500 грн 12 коп.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 248 969 грн 18 коп. та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 18 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 28 жовтня 2016 року, позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 214 614 грн 34 коп. заборгованості за кредитом, 16 854 грн 72 коп. заборгованості за відсотками, 17 500 грн 12 коп. заборгованості по пені, а всього 248 969 грн 18 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 та ч. 1 ст. 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та відповідачем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 0203/0208/88-002, за яким банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 21 тис. доларів США на строк по 21 лютого 2018 року включно під 11,9 % річних, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, встановлені договором.

08 липня 2009 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до вищевказаного кредитного договору, згідно з яким кредитний договір був викладений у новій редакції і сторони домовилися, що розмір строкової заборгованості за кредитом складає 18 200 доларів США.

08 липня 2009 року між вказаними сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору, яким визначено, що з 10 січня 2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за користування ним ануїтетними платежами у сумі 289,45 доларів США у чітко встановлений договором термін - 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

06 квітня 2010 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 4 до кредитного договору, згідно з якою сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього договору, встановили, що розмір визначеної процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину у випадку і у порядку, встановленому договором.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» як продавець та ПАТ «Дельта Банк» як покупець уклали договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким продавець відступив, а покупець прийняв права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» як продавцем та ПАТ «Альфа-Банк» як покупцем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким відбувся перехід від продавця до покупця прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, в тому числі за кредитним договором № 0203/0208/88-002 від 21 лютого 2008 року.

Договори про відступлення прав вимоги є чинним та жодною із сторін не оспорювалися.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_4 кредит в сумі 21 тис. доларів США, однак відповідач не виконував належним чином свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів у встановлені договором строки, внаслідок чого станом на 21 травня 2015 року у нього виникла заборгованість за кредитом в сумі 10 311,72 доларів США, що еквівалентно 214 614 грн 34 коп., за відсотками в розмірі 809,83 доларів США, що еквівалентно 16 854 грн 72 коп., та за пенею в розмірі 840,84 доларів США, що еквівалентно 17 500 грн 12 коп.

27 червня 2015 року за вихідним № 56196-102-б/б ПАТ «Альфа-Банк» надіслало ОСОБА_4 рекомендованою кореспонденцією вимогу про дострокове повернення кредиту, в якій повідомило відповідача, що права вимоги за кредитним договором № 0203/0208/88-002 від 21 лютого 2008 року були відступлені ПАТ «Альфа-Банк» та у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору запропонувало йому достроково протягом 20 календарних днів з моменту надіслання цієї вимоги повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом і нараховані штрафні санкції.

Відповідач своїх договірних зобов'язань у добровільному порядку не виконав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов правильного висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що згідно з договорами купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та від 15 червня 2012 року було відступлено право вимоги ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором № 0203/0208/88-002 від 21 лютого 2008 року, а також відсутній акт приймання-передачі прав вимоги, тому неможливо встановити право позивача стягнути з нього заборгованість за вищевказаним кредитним договором, та про те, що відповідач здійснював платежі на погашення заборгованості за кредитним договором після 21 травня 2015 року, у зв'язку з чим розмір заборгованості на час відкриття провадження у справі та на час ухвалення рішення змінився і позов підлягає до часткового задоволення були предметом дослідження апеляційного суду та не знайшли свого підтвердження.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що прийняття апеляційним судом копії акту приймання передачі прав вимоги, договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року (а.с. 356) та витягу з додатку до цього договору (а.с. 357-359) у якості доказів по справі, є грубим порушення принципу змагальності сторін та обов'язку позивача довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не заслуговують на увагу суду, оскільки зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України вбачається, що апеляційний суд вправі досліджувати нові докази, неподання яких до суду першої інстанції зумовлено поважними причинами.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 18 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 28 жовтня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко