Провадження № 2/761/276/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Паночко О.М., Лукянчук А.О., Кривошия Н.В.,

за участю представника відповідача: Таран В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2015 року до суду надійшла вказана позовна заява.

В позовній заяві позивач просить: визнати недійсним кредитний договір №26/R1-P від 17.06.2008 року, укладений між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_2

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.06.2008 року між нею та ВАТ «Морський транспортний банк» (правонаступником якого є відповідач) було укладено кредитний договір №26/R1-P за умовами якого Банк надав позивачу кредит в розмірі 22 257,47 доларів США строком до 16.06.2013 року зі сплатою 11,9% річних.

Позивач зазначає, що спірний договір є недійсним на тій підставі, що його умови є несправедливими та вчиненими з боку відповідача із застосуванням нечесної підприємницької практики, що суперечить положенням ч.11 статті 11, частин 5,6 статті 18 та ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, в пункті 2.2.7 Кредитного договору та інших пунктах відсутнє обгрунтування вартості нав'язаних споживачеві страхових послуг; у графіку погашення кредиту відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом (місяцем), виражений в гривнах; сплачені позивачем послуги суб'єкта оціночної діяльності та нотаріуса, додаткові витрати позивача, пов'язані з обчисленням процентного доходу відповідача не за методом «факт/факт», а за методом «факт/360» не були включені як супутні послуги до Кредитного договору та його додатків; так як рахунки, які зазначені в кредитному договорі є внутрішньобанківськими рахунками, таким чином позивача було позбавлено можливості контролювати сплачені кошти та отримувати виписки по рахунках; позивач зверталась до відповідача із зверненнями, проте не отримала відповіді чим відповідач позбавив позивача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, що є порушенням ст.ст.4, 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; позивача введено в оману щодо відсоткової ставки кредиту, чистої суми кредиту і абсолютного значення подорожчання кредиту; в порушення діючого законодавства банк в додатках №1 та №2 до кредитного договору зазначив щомісячні платежі у дробових числах (які включають центи США); пунктом 4.1 кредитного договору встановлено непропорційно велика сума компенсації у разі невиконання зобов'язань за договором; пункти 2.3.6, 2.3.11 Кредитного договору встановлюють жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; Банку надано право розірвати договір на власний розсуд, проте позивач не має такого права та не має права достроково повернути кредитні кошти; позивач сплачувала заборгованість за кредитом, проте у квитанціях зазначені невідомі позивачу реквізити.

Позивач в судове засідання не з'явилася, направила на адресу суду заяву про розгляд справи в її відсутність.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки відсутнє порушення діючого законодавства на момент укладення кредитного договору. Крім того представник відповідача просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши заперечення представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» (правонаступником якого є відповідач, далі - Банк) та ОСОБА_2 (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір №26/R1-P. За умовами Договору Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 22 257,47 доларів США, строком користування до 16.06.2023 року зі сплатою 11,9% річних (п. 1.1. Договору).

Невід'ємною частиною Кредитного договору є Додаток №1 - Графік погашення кредиту та розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов'язань позичальника.

Договір підписаний сторонами, що свідчить про погодження сторін з його умовами.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає в частині 1 що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частина 3 статті 18 Закону визначає, які умови договору є несправедливими.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч.4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, яка інформація повинна бути надана споживачу перед укладенням кредитного договору.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

При цьому згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Позивач в позовній заяві посилається, що їй банк нав'язав послугу страхування, проте суд не може взяти до уваги зазначене, оскільки у відповідності до положень ст.8 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов'язок не покладено на іпотекодержателя. У разі наступної іпотеки страхування предмета іпотеки не є обов'язковим. Договір страхування укладається на користь іпотекодержателя, який у разі настання страхового випадку набуває право вимоги до страховика.

Відповідно до п.20.1 Іпотечного договору від 17.06.2008 року, укладеного між сторонами, Позивач, як Іпотекодавець зобов'язувалась застрахувати предмет іпотеки.

Суд не може взяти до уваги посилання позивача на ту обставину, що в квитанціях про сплату заборгованості за кредитним договором зазначено невірні реквізити та ненадання відповідей на звернення позивача, оскільки зазначене стосується виконання договору та не стосується його укладення.

Позивач не надала суду доказів, що відповідачем при підписанні кредитного договору були порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та введення позивача в оману.

Отже, суд під час розгляду справи не встановив підстав, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог діючого законодавства на момент підписання договору, тому позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Так як суд не встановив підстав для задоволення позову, суд не вбачає за можливе застосувати наслідки спливу позовної давності.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 203, 215, 526, 627, 628, 629, 638, 641, 642, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 159, 212, 214, 2015 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання недійсним договору- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Сторона, яка не була присутня при проголошенні рішення може його оскаржити протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Г.Притула