Справа №477/2267/16-ц 27.03.2017 27.03.2017 27.03.2017
Провадження №22-ц/784/754/17
Справа № 477/2267/16-ц Головуючий у 1 інстанції Саукова А.А. Провадження № 22-ц/784/754/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П. Категорія - 23
У Х В А Л А

іменем України

27 березня 2017року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Самчишиної Н.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача - Ткаченко О.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Діонісій - VN" про розірвання договору оренди земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

28 листопада 2016 року ОСОБА_2 пред'явив до товариства з обмеженою відповідальністю "Діонісій - VN" (далі - ТОВ "Діонісій - VN") зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Ще за життя, його матері - ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 належало дві земельні ділянки, з кадастровими номерами НОМЕР_2 ( площею 9,39 га) та НОМЕР_3 (площею 0,33 га), загальною площею 9,72 га, що розташовані на території Новомиколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області з цільвим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

10 липня 2008 року, за строковим договором, укладеному в простій письмовій формі та зареєстрованому 23 грудня 2008 року державним реєстратором земельного кадастру Жовтневого району Миколаївської області за №95, мати передала на 15 років названі земельні ділянки в оренду товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ "Діонісій - VN".

За умовами цього договору, ТОВ "Діонісій - VN" зобов'язувалося сплачувати їй щорічно орендну плату за користування землею, у розмірі 3% від грошової оцінки ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла, у зв'язку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно, у тому числі й названі земельні ділянки.

Він та його сестра ОСОБА_6 прийняли спадщину, подавши відповідну заяву про це до нотаріальної контори.

Вчинивши останню правову дію, вони стали орендодавцями по договору оренди, а, відповідно, набули права на отримання орендної плати.

Посилаючись на те, що ТОВ "Діонісій - VN", починаючи з 2010 року не сплачує йому орендну плату, чим порушує умови договору, позивач просив розірвати договір оренди землі, укладений між його матір'ю ОСОБА_5 та ТОВ "Діонісій - VN" 10 липня 2008 року.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року в задоволені позову відмовлено, за його недоведеністю.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і порушеннями норм матеріального та процесуального законодавств, якими спірні відносини врегульовані.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_2 у вимогах про розірвання договору оренди земельної ділянки, суд 1 інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами позивач не довів заявлені вимоги, а тому підстав для розірвання договору оренди немає. Крім того, крім позивача є й інший спадкоємець переданих в оренду земельних ділянок, - його сестра ОСОБА_6, яка теж має права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки, в тому числі право розпорядження нею, передачі в оренду та отримання орендної плати, але вона з вимогами про розірвання вказаного договору до суду не зверталася та відповідні повноваження позивачу на звернення з таким позовом від її імені не надавала, що як на думку суду, теж є перешкодою для задоволення вимог позивача.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них, крім висновку щодо правової природи та наслідків відсутності позову від другого спадкодавця, й результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

При цьому такий захист стосується обох сторін, що беруть участь у справі.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204, 215, 626 ЦК України).

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України).

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За загальним правилом він є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобов'язань та закріплено основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За її змістом належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Виконання зобов'язання, проведене належним чином - припиняє його.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

Зазначені вище положення у повній мірі стосуються і договорів оренди землі.

Крім наведеного, чинне Законодавство передбачає можливість розірвання договору, у тому числі і договорів оренди землі.

Так, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» - орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

В силу статті 15 та ч. 2 статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату встановлюються за згодою сторін і відображається у договорі оренди.

Крім названих обставин до договору, як обов'язкова умова, вноситься і домовленості сторін щодо порядку використання земельної ділянки.

У разі порушення сторонами цих умов, вони можуть слугувати розірванню договору у добровільному або судовому порядку.

Згідно з пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України систематична несплата орендарем земельного податку або орендної плати є підставою припинення права користування земельною ділянкою.

За правилами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, або за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Аналогічні положення продубльовано статтями 31, 32 Закону України «Про оренду землі».

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

На момент укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки сторонами було визначено, що розмір, умови та строки внесення орендної плати є його істотною умовою.

А тому, систематична несплата орендарем орендної плати може бути визнана беззастережною підставою для розірвання договору оренди землі.

Як вбачається з матеріалів справи, і це підтверджується наявними в ній доказами, позивач та його сестра ОСОБА_6 є співвласниками двох земельних ділянок, які в свою чергу складаються з двох самостійних земельних ділянок, та за життя належали їх батькам.

Зокрема, їх матері - ОСОБА_5 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 належала земельна ділянка загальною площею 9,72 га, що розташована на території Новомиколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Такої ж площі земельна ділянка, що розташована на території тієї ж сільської ради належала їх батькові - ОСОБА_7 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 11 травня 2004 р.

За життя батьки передали названі земельні ділянки в оренду відповідачу на строк 15 років.

Після державної реєстрації обидва договори набули чинності і сторони за ними, набули відповідних прав та обов'язків, в тому числі, і зі сплати - отримання орендної плати.

Після смерті батьків позивач та його сестра в рівних частках набули прав власників цих земельних ділянок та прав орендодавців, про що відповідач достовірно знав (а.с. - 47).

До 2016 року, за їх спільної домовленості, і це узгоджується з положеннями ст. 358 ЦК України, один з них отримував орендну плату у повному обсязі за батька, а другий за матір. Про це свідчать їх підписи у відомості про отримання орендної плати, наданих Товариством, та відсутність, до моменту пред'явлення даного позову, будь-яких доведених претензій до відповідача (а.с. - 48).

Починаючи з 2016 року орендна плата виплачувалася кожному з них у частці від права на спадкове майно.

За такого, підстав для задоволення позову у суду не було, що той вірно і констатував у своєму рішенні.

А оскільки позивач іншого, належними та допустимими доказами не довів, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає і в ній слід відмовити.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про помилковий висновок суду 1 інстанції щодо неповного складу позивачів по справі, то воно не може слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки названий висновок не є визначальним для вирішення даної справи, носить формальний характер та не вплинув на результат вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

О.І. Галущенко