Справа № 500/6186/16-ц
Провадження № 2/500/36/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 березня 2017 року
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Адамова А.С.,
при секретарі Хачатрян А.Т.
за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування будинку недійсним,
28.11.2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому (з урахуванням уточнення) просить визнати недійсним договір дарування будинку №77 по вул.Садова в с. Озерне Ізмаїльського району Одеської області, укладений від 16.07.2009 року між нею та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу ОСОБА_5, посилаючись на те, що мала намір укласти договір довічного утримання та не мала наміру та бажання дарувати будинок. Позивачка не здогадувалася, що укладає договір дарування, з огляду на введення її в оману, її малограмотність, вік, незадовільний стан здоровя, незнання української мови. Волевиявлення на укладення договору дарування ОСОБА_3 не мала.
В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. За обставинами справи пояснили, що договір дарування будинку від 16.07.2009 року був укладений у порушення вимог цивільного законодавства України. Так, 14.07.2009р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 досягли домовленості за умовами договору довічного утримання, згідно якого ОСОБА_4 зобовязалася забезпечувати довічним доглядом та утриманням ОСОБА_3 в обмін на переданий позивачем ОСОБА_4 житлового будинку №77 по вул. Садова в с. Озерне Ізмаїльського району Одеської області. 16.07.2009р. сторони зявилися до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу ОСОБА_5 для оформлення вказаного договору. Але ж, відповідач скориставшись тим, що ОСОБА_3 жінка похилого віку, малограмотна, зі слабим зором, зайшла до кабінету нотаріуса з документами на будинок одна, без ОСОБА_3, та ввівши у оман нотаріуса щодо згоди позивача на оформлення договору дарування будинку, оформила договір без згоди на це позивача. При підписанні договору, позивачу її родичі розяснили текст договору та ОСОБА_3 відмовилася від закінчення оформлення договору дарування, вважаючи, що його укладено не було. Правовстановлюючі документи на будинок залишилися у ОСОБА_4 У серпні 2016р. випадково документи на будинок ОСОБА_3 були знайдені родичами ОСОБА_4 та повернуті позивачу. Також, вони повідомили про реєстрацію спірного у Державному реєстрі угод від 16.07.2009р. Таким чином, договір дарування будинку від 16.07.2009р. суперечить дійсному волевиявленню позивача. З володіння позивача будинок, що є предметом договору, не вибував; вона їм користується та сплачує комунальні платежі; цей будинок є єдиним місцем проживання позивача.
Відповідач ОСОБА_4І в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, про причину неявки суд не повідомила, тому суд відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у звязку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача.
У судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7
Свідок ОСОБА_6, знайомий, односільчанин позивача та внука позивача, пояснив, що у 2016р. після повернення відповідача з Італії на її замовлення здійснював ремонт в будинку №77 по вул. Садова в с.Озерне в кімнаті, якою користувалася відповідач. Там були знайдені правовстановлюючі документи на будинок, з яких позивач дізнався, що власником квартири є ОСОБА_4 за договором дарування від 16.07.2009р.
Свідок ОСОБА_7, який є знайомим, позивача та внука позивача, їх односільчанин зазначив, влітку 2009р. відвіз ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до нотаріальної контори для укладення договору довічного утримання. Більшу частину часу позивачка сиділа в коридорі. На договорі поставила своє прізвище, імя та по батькові. Української мови позивач не розуміє та суть написаного у договорі не розуміла. Однак, коли їй свідок пояснив, що мова йде про договір дарування, а не довічного утримання, позивачка вчинила сварку, сказала, що не має бажання дарувати будинок, та відмовляється від дарування будинку. Після чого позивач із свідком уїхали, вважаючи, що договір не було укладено та власником будинку залишилась позивачка. Відповідач у будинку давно не проживає, ОСОБА_3 не допомагає та не відвідує, має інше помешкання. ОСОБА_3 проживає у будинку №77, потребує постійної сторонньої допомоги, має проблеми зі здоровям, поганий зір, Їй по господарству та в інших питаннях допомагає внук ОСОБА_1, який проживає неподалік. Усі комунальні платежі сплачує позивачка. Відповідач
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.
Судом встановлено, що згідно Договору дарування будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5 від 16.07.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2519, ОСОБА_3 (дарувальник) подарувала ОСОБА_4 (обдарована) житловий будинок №77 по вул. Садова в с. Озерне Ізмаїльського району Одеської області.
ОСОБА_8 технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 08.07.2009р., виданого КП «Ізмаїльське МБТІ» власником будинку №77 по вул. Садова в с. Озерне Ізмаїльського району Одеської області зареєстрована ОСОБА_3. 07.08.2009р. зроблені виправлення старого запису та власником будинку вказана ОСОБА_4.
ОСОБА_8 про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №23524287 від 07.08.2009р. ОСОБА_4 зареєстрована на підставі договору дарування /ВМ №510230/ 16.07.2009 / власником будинку №77 по вул. Садова в с. Озерне Ізмаїльського району Одеської області.
ОСОБА_8 довідки Озернянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №266 від 28.08.2016р. за записом у по господарської книги №12 особистий рахунок №887 власником будинку №77 по вул. Садова в с. Озерне Ізмаїльського району є ОСОБА_3.
ОСОБА_8 довідки Озернянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №184 від 25.08.2016р. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована та проживає з народження та по теперішній час в с. Озерне по вул. Садова, №77.
ОСОБА_8 листа приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу ОСОБА_5 Договір дарування будинку №77 по вул. Садова в с. Озерне Ізмаїльського району Одеської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 16.07.2009 року, був посвідчений нею в установленому законом порядку та з дотриманням усіх вимог чинного законодавства України. В ході бесіди з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жодних сумнівів того, що ОСОБА_3 не усвідомлює значення цієї нотаріальної дії та її наслідки у неї не виникло, оскільки ОСОБА_3 було розяснено правові наслідки укладення Договору дарування, його різницю між Договором довічного утримання за заповітом. Вислухавши інформацію щодо відмінності видів договорів та правових наслідків їх укладення ОСОБА_3 чітко висловила бажання подарувати (безоплатно передати) ОСОБА_4 належний їй житловий будинок. Та саме ОСОБА_3 було подані їй повний перелік документів, необхідних для вчинення правочину. Після того, як складений проект Договору дарування будинку був прочитаний її вголос та усно перекладений з української мови на російську для ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дарувальник та обдарована однаково зрозуміли значення, умови правочину, його правові наслідки, жодних зауважень вони не виказали, з усіма умовами погодилися, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі та в реєстрі для вчинення нотаріальних дій.
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
ОСОБА_8 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Статтю 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. ОСОБА_8 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України.
В судовому засіданні встановлено, що, укладаючи договір дарування будинку, позивач помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обовязків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобовязувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивача. Фактично передаючи у дар належне нерухоме майно, позивач намагався забезпечити свою старість. Вона помилялася щодо юридичної природи своїх дій, не отримуючи допомогу від учасників укладення угод.
Будинок, який було подаровано ОСОБА_3 на момент укладення договору був єдиним місцем проживання для позивача, що свідчить про вкрай невигідні умови договору дарування. Фактично передача житлового будинку не відбулась, а позивач продовжує мешкати в ньому та самостійно сплачує за комунальні послуги, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, відповідач у зазначеному будинку не проживає та зареєстрований за іншою адресою, що свідчить про те, що фактична передача дарунку не відбулася.
Вказане також підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_7, який крім зазначеного наголосив на тому, що позивачка мала намір укласти договір довічного утримання, та не висловлювала бажання подарувати власний будинок, який є її єдиним місцем мешкання.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
ОСОБА_8 ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Спірний договір дарування укладений в порушення вимог 203 та згідно частини першої статті 215 ЦК України є недійсним.
Судом встановлено, що при даруванні спірного будинку ОСОБА_3 мала на меті вчинення договору довічного утримання, тобто відбулася помилка щодо природи правочину, яка має істотне значення, оскільки укладаючи договори дарування, ОСОБА_3, яка особою похилого віку, має проблеми із зором, фактично позбавила себе права власності на житло, а іншого житла в неї немає. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.
Таким чином, під час підписання спірного договору позивач через свій похилий вік (66 років) та хворобливий стан, як вона стверджувала, не розуміла природу вчиненого нею правочину та настання його наслідків, а також через хворобу очей не могла з ними ознайомитися. З цих причин помилялась щодо правової природи правочинів та їх наслідки, прав та обов'язків сторін, вважала, що укладає саме договір довічного утримання.
Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 158, 197, 208, 209, 212 - 215, 218, 222, 224-226 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування будинку недійсним задовольнити.
Визнати недійсним з моменту укладення договір дарування будинку, що розташований за адресою: вул.Садова, №77, с. Озерне, Ізмаїльський район, Одеська область, від 16.07.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 2519.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 29.03.2017р.
Суддя: ОСОБА_10