Справа № 137/1385/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" листопада 2017 р.

Літинський районний суду Вінницької області

в складі: головуючого судді Гопкіна П.В.

з участю секретаря Іванової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Літин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи тим, що 31.03.2003 року, рішенням Літинського районного суду за ОСОБА_2 було визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, що знаходиться по вул.Котовського, 4 в с.Селище Літинського району Вінницької області і яка рахується за ОСОБА_3. На підставі вказаного рішення, ОСОБА_2 було видано Державний акт серії ВН №061903, на право власності на земельну ділянку площею 0,23 га, для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою:вул.Котовського (Оболонська),4 с.Селище Літинського району. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 22.06.2017 р., рішення Літинського районного суду від 31.03.2003р. було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Селищенської сільської ради Літинського району про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено. Позивач вказує, що оскільки рішення суду, на підставі якого було видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ВН №061903 на імя відповідача, скасоване, тому просить визнати вказаний Державний акт недійсним.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, представник позивача ОСОБА_4 через канцелярію суду подав заяву, відповідно до якої просить розглянути справу у його відсутність та у відсутність позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем (а.с.30).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання також не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву, відповідно до якої просить розглянути справу у її відсутність та позов визнає (а.с.31).

Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання.

Дослідивши заяви сторін та докази, які є у матеріалах справи суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 за №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Припинення права власності відповідача на земельну ділянку можливе шляхом припинення дії правового титулу, як підстави виникнення такого права, тобто визнанням недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки. При цьому припинення права власності відповідача, як спосіб захисту цивільного права, можливе у разі реалізації позивачем свого права на звернення до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від № 3-34гс12 від 12.10.2012

Крім того, у правовій позиції висловленій у справі №6-319цс15 01.07.2015р Верховний Суд України висловив наступне: судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Судом встановлено, що рішенням Літинського районного суду від 31.03.2003 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, що знаходиться по вул.Котовського, 4 в с.Селище Літинського району Вінницької області і яка рахується за ОСОБА_3 (а.с.6).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №061903 вбачається, що вказаний документ виданий на підставі рішення місцевого суду Літинського району Вінницької області, справа №2-332/03 р., на імя ОСОБА_2 та свідчить, що остання є власником земельної ділянки площею 0,2303 га, яка розташована по вул.Котовського в с.Селище Літинського р-ну., Вінницької обл.., цільове призначення будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.10-11).

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 22.06.2017 підтверджує той факт, що даним рішенням скасовано рішення Літинського районного суду від 31.03.2003 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Селищенської сільської ради Літинського району про визнання права власності на земельну ділянку, відмовлено (а.с.7-9).

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України).

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень .

Правова позиція ВСУ з цього приводу, висловлена при розгляді справи № 6-57цс13 де зазначено, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку на підставі рішення суду, яке було скасоване судом апеляційної інстанції, 22.06.2017 р. Тобто, вказаним рішенням Апеляційного суду Вінницької області право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку припинено, а відтак наявні підстави для визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку, як документа, що посвідчує таке право власності.

Щодо позбавлення особи права власності ВСУ висловив правову позицію у справі за №6-92цс13, де зазначено, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Таким чином, ОСОБА_2 на підставі Державного акта, який оскаржується, вважається власником земельної ділянки. Однак, рішення Літинського районного суду від 31.03.2003, на підставі якого було видано Державний акт, є скасованим. Тому, доводи позивача про необхідність визнання недійним Державного акту серії ВН №061903 заслуговують на увагу та позов підлягає задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до клопотання позивача, слід залишити за ним (а.с. 30).

Керуючись ст.. 10,11,60,212-215 ЦПК України, 116,126, 152 ЗК України ,ст..1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України за №6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних правовідносин», суд

ВИ Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Державний акт серії ВН №061903, виданий на імя ОСОБА_2, на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:002:0025, площею 0,2303 га , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Рішення може бути оскаржене сторонами до Апеляційного суду Вінницької області через Літинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Гопкін П. В.