Справа № 369/2978/17
Провадження № 2/369/2087/17
РІШЕННЯ

Іменем України

22 листопада 2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.

за участю секретаря Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Києво-Святошинський районний відділ Державної міграційної служби України про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про захист прав шляхом визнання права на користування житлом та надання вільного та безперешкодного доступу до помешкання, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Києво-Святошинський районний відділ Державної міграційної служби України про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Центральна, буд.27/24, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 02 серпня 2005 року, державним актом на земельну ділянку №600800, свідоцтвом на право власності на нерухоме майно від 05 лютого 2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29лютого 2008 року.

В даному будинку зареєстрований та проживає її син, що є відповідачем у даній справі, а також невістка, яка не зареєстрована, але проживає і також є відповідачем в справі. Після того як помер чоловік позивача ОСОБА_4 у 2013 році, син одружився позивач дозволила їм тимчасово проживати у будинку.

Так позивач вказує, що син та невістка ніколи з нею нормально не спілкуються або кричать, або ображають, це робить нестерпним її проживання у будинку, що належить їй на праві приватної власності.

Посилаючись вищевикладене позивач просила суд виселити в примусовому порядку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з будинку, що знаходиться за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Центральна, буд.27/24 без надання іншого житлового приміщення. Зобовязати Києво-Святошинський районний відділ Державної міграційної служби України зняти відповідача ОСОБА_2 з реєстрації з належного приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Центральна, буд.27/24.

У одне провадження з названим позовом ОСОБА_1 було обєднано справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про захист прав шляхом визнання права на користування житлом та надання вільного та безперешкодного доступу до помешкання, який у квітні 2017 року звернувся до суду з вимогами про зобов'язання ОСОБА_1 надати вільний та безперешкодний доступ ОСОБА_2 та його дружині - ОСОБА_3 до спірного будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський р-н, с. Софіївська Борщагівка, вул. Центральна, буд.№27/24 та визнати його право на користування даним житлом.

Свої вимоги мотивував тим, що він зареєстрований та проживає зі своєю дружиною ОСОБА_3 в приватному будинку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Центральна 27/24. В даному домоволодінні також проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

Вказує, що відповідачем не визнається його право проживати з дружиною у спірному будинку, так відповідач постійно чинить опір спільному проживанню, намагається вигнати його з дружиною на вулицю та погрожуючи розправою. При цьому застосовує нецензурну лексику та безпідставно псує особисті речі.

В судовому позивач ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд його задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2, ОСОБА_6 та їхній представник заявлені ними позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Третя особа Києво-Святошинський районний відділ Державної міграційної служби України в судове засідання свого представника не направило, звернулось до суду із клопотанням про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позови задоволенню не підлягає з таких підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

При з'ясуванні та встановленні обставин справи суд виходить з вимог ч.1 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, вимог ст.58, ст. 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів та положень ч.1 ст.61 ЦПК України, відповідно до якої, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності домоволодіння розташоване за адресою: Київська область, Києво-Святошинский район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Центральна, буд. 27/24, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.02.2008 року.

На даний час у будинку за адресою: с. Софіївська Борщагівка, вул. Центральна, буд. 27/24, зареєстровані та проживають - позивачка ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_7, відповідачка ОСОБА_3 (проживає без реєстрації) та ОСОБА_5.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що вона є власником будинку, відповідачі створюють складні умови для проживання, вчиняють сварки та скандали, створють нестерпні умови для життя, а тому вона просить виселити їх з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначили, що останнім часом між сторонами почалися непорозуміння, позивачка постійно вимагає виїхати з будинку, але вони зареєстровані і постійно проживають у цьому будинку, іншого житла у них немає, а тому вважають, що мають право на проживання у ньому, оскільки вони сплачують комунальні платежі та витрати на утримання будинку.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім"ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 4 статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім"ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 157 Житлового кодексу України передбачено, що членів сім"ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є членами сім"ї власника будинку, позивач по справі ОСОБА_3 добровільно надала свою згоду на проживання відповідачів у спірному будинку, тобто вказані особи до цього часу не втратили своє право користуватися будинком.

Так судом встановлено, що конфліктні стосунки між позивачем та відповідачами набували постійного характеру, але належних доказів того, що відповідачами вчиняються дії щодо систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, позивачкою при розгляді справи надано не було.

Допитані судом свідки з боку позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_5 пояснили, що син та невістка погрожують ОСОБА_1, що помістять її до психіатричної лікарні. В двір не можливо зайти через собак. На подвір»ї для собак є вольєр, проте собаки постійно ходять по подвір»ї. Ремонт в будинку закінчити відповідачі ніяк не можуть. Свідок ОСОБА_8 також пояснила, що вона разом з матір»ю ночувала у притулку, бо їм погрожували.

Допитані судом свідки з боку відповідача ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснили суду, що між сторонами по справі виник конфлікт. Свідками конфліктів вони не були, проте знають про нього зі слів ОСОБА_2 Собакі дресировані, проходять курси підготовки. Свідок ОСОБА_10 зазначив, що сім»ю ОСОБА_6 знає з 1987 року. Охарактеризував їх позитивно. Зазначив, що неодноразово намагався примирити їх, проте ОСОБА_14 стала категоричною, перестала реагувати на нього, на примирення з сином не йде. Собак бачив, коли приїздив до сім»ї в гості. Останні справили на нього позитивне враження.

Свідки ОСОБА_11, та ОСОБА_13 охарактеризували ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з позитивної сторони, зазначили, що вони ведуть здоровий спосіб життя, займаються спортом, працюють, навчаються. Роблять в будинку ремонт.

Також слід зазначити, що власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 31 січня 2011 року та Верховний Суд України в Постанові від 16.01.2012 року.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_14 є безпідставними та необґрунтованими, оскільки підстав для виселення відповідачів з будинку судом під час розгляду справи по суті встановлено не було.

Суд звертає увагу позивача, що наявність конфліктної ситуації, що виникла між сторонами, не є підставою для виселення відповідачів зі спірного будинку, а тому у задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підстави для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, Конституцією України, ст. 9, 116, 157 Житлового Кодексу України, ст. 317, 319, 321, 383 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Д.Д.Усатов