Справа № 1309/7674/12 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1360/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Крайник Н.П., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю скаржника - ОСОБА_2, представника скаржника - ОСОБА_3, представника профспілки - Сміщука С.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, начальника відділу Топольскової І.С. та боржника - Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» щодо невиконання рішення суду та зобов»язання виконати рішення суду, та постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати дії Залізничного ВДВС Львівського МУЮ (на час розгляду скарги - Залізничний відділ Державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області), начальника відділу Топольскової І.С. та боржника - Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії», які виявилися у невиконанні рішення суду відповідно до ст.124 Конституції України, ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», неправомірними, зобов'язати начальника Залізничний ВДВС Львівського МУЮ виконати рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14.09.2015 року, справа №462/7674/12 у спосіб, визначений п.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та скасувати постанову ВП №49462518 від 29.01.2016 року державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського МУЮ про закінчення виконавчого провадження.

Свої вимоги мотивувала тим, що 14.09.2015 року Залізничний районний суд м.Львова ухвалив рішення про стягнення з Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» на користь ОСОБА_2 компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2012 року по 14.09.2015 року включно, з коригуванням і компенсацією, в загальній сумі 223931,32 грн. та 1000 грн. моральної шкоди, а всього 224931,32 грн. Рішення набрало законної сили 16.11.2015 року. 20.11.2015 року видано виконавчий лист. 26.11.2015 року Залізничним ВДВС Львівського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49462518, а 29.01.2016 року про закінчення цього виконавчого провадження, яку вона отримала лише 16.06.2016 року. Вважає, що оскільки боржником є державне підприємство, рішення повинно виконуватися відповідно до п.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким передбачено, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, а саме: керівник відповідного органу державної виконавчої служби зобов'язаний подати до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача. Проте суб'єкти оскарження ігнорують ці вимоги законодавства. Крім цього, обґрунтовує свої вимоги тим, що у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.01.2016 року у зв'язку з передачею виконавчого документа до ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії» у разі ліквідації боржника, оскільки зазначене підприємство не ліквідоване, не визнане банкрутом, отже підстави для закінчення виконавчого провадження, передбачені п.7 ч.1 ст.49, ч.2 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні. В зв'язку з наведеним просила скаргу задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, начальника відділу Топольскової І.С. та боржника - Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» щодо невиконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14.09.2015 року у справі № 1309/7674/12 і зобов'язання виконати таке рішення суду та постанову державного виконавця від 29.01.2016 року (ВП №49462518) про закінчення виконавчого провадження - відмовлено.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року оскаржила заявник ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв'язку із неправильним застосуванням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду матеріалам та фактичним обставинам справи. Покликається на приписи ст. 129 Конституції України, ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практику Європейського суду з прав людини.

Зазначає, що 14 вересня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова ухвалив рішення про стягнення з Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» на користь ОСОБА_2 компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2012 року по 14.09.2015 року включно, з коригуванням і компенсацією, в загальній сумі 223 931, 32 грн. та 1000 грн. моральної шкоди, а всього 224 931, 32 грн. Рішення набрало законної сили 16.11.2015 року. 20 листопада 2015 року видано виконавчий лист. 26 листопада 2015 року Залізничним ВДВС Львівського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49462518, а 29.01.2016 року про закінчення цього виконавчого провадження, яку вона отримала лише 16.06.2016 року.

Вважає, що оскільки боржником є державне підприємство, рішення повинно виконуватися відповідно до п.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким передбачено, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, а саме: керівник відповідного органу державної виконавчої служби зобов'язаний подати до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року скасувати та вирішити питання по суті.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ст. 4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що у Залізничному відділі державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 49462518 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Залізничним районним судом м.Львова 20.11.2015 року про стягнення з ДАП «Львівські авіалінії» на користь ОСОБА_2 компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.05.2012 року по 14.09.2015 року включно, з коригуванням і компенсацією, в загальній сумі 223931,32 грн. та 1000 грн. моральної шкоди, а всього 224931,32 грн.

26 листопада 2015 року державним виконавцем Гудковською Н.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку скеровано стягувачу для відома, а боржнику з наданням терміну для добровільного виконання рішення до 02.12.2015 року.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до приписів ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Згідно ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до приписів ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з ч.1 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Враховуючи наведені положення ст.383 ЦПК та ч.1 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження», суб'єктом оскарження може бути державний виконавець чи інша посадова особа державної виконавчої служби, які представляють орган державної виконавчої служби, зазначений у ст.3 Закону України «Про державну виконавчу службу», оскільки відповідно до частини другої ст.4 цього Закону державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Зважаючи на вище викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що заявлення стягувачем, шляхом подання скарги в порядку ст.383 ЦПК України, вимоги до боржника у виконавчому провадженні законодавством не передбачено, і тому заявлені ОСОБА_2 у скарзі вимоги до ДАП «Львівські авіалінії» про визнання дій неправомірними і зобов'язання виконати рішення суду у певний спосіб не грунтується на законі. При цьому звернув увагу і на те, що боржник зобов'язаний виконати рішення суду в силу конституційних положень і вимог законодавства про обов'язковість рішень суду, тому не має потреби у додатковому вирішення цього питання судом.

Також судом першої інстанції не взято до уваги та критично оцінено доводи скарги про те, що у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.01.2016 року у зв'язку з передачею виконавчого документа до ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії» у разі ліквідації боржника, оскільки зазначене підприємство не ліквідоване, не визнане банкрутом, отже підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч.ч. 2, 3 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ліквідації боржника - юридичної особи виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії (ліквідатору) для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку. У разі надходження виконавчого документа до ліквідаційної комісії (ліквідатора) арешт з майна боржника знімається за постановою державного виконавця, затвердженою начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. У разі якщо виконавчий документ надіслано ліквідаційній комісії (ліквідатору), виконавче провадження підлягає закінченню в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно наказу Міністерства інфраструктури України №496 від 03.11.2011 року визначено припинити ДП «Львівські авіалінії» шляхом ліквідації, утворено комісію з ліквідації зазначеного підприємства, а згідно наказу №17 від 15.01.2014 року, призначено голову ліквідаційної комісії.

ДАП «Львівські авіалінії» з 14.11.2011 року перебуває в стані припинення юридичної особи шляхом ліквідації відповідно до рішення її учасника - Міністерства інфраструктури України, що створило це підприємство. Дії ліквідаційної комісії по ліквідації ДАП «Львівські авіалінії», визначені ЦК України та наказом, тривають і не закінчені, цей процес відображено у витязі з ЄДРПОУ, а оголошення про початок процедури ліквідації надруковано в газеті «Голос України» №217 від 18.11.2011 року.

Так, 29.01.2016 року державним виконавцем Гудковською Н.С. на підставі п.7 ч.1 ст.49, ч.2 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а виконавчий документ скеровано голові ліквідаційної комісії ДАП «Львівські Авіалінії» за адресою: м. Львів Аеропорт ЦА.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що дії державного виконавця відповідають ст.67 Закону України «Про виконавче провадження», а тому підставно відмовив у задоволенні скарги і в цій частині.

Пунктом 7 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка була чинною на час винесення постанови від 29.01.2016 року, передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

При цьому, суд першої інстанції, прийшов до висновку, що посилання державного виконавця на п.7 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» не вплинуло на законність оскаржуваної постанови, а відтак не може бути підставою для задоволення скарги.

Крім того, згідно з ч.2 ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

З аналізу вказаної норми та інших статей розділу VІ ЦПК України слідує, що зазначений розділ ЦПК України стосується лише примусового виконання судових рішень, тобто, зазначені норми не розповсюджуються на правовідносини, які виникають під час виконання судових рішень органами державної виконавчої служби.

Враховуючи те, що виконавче провадження з примусового виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14.09.2015 року закінчено, виконавчий лист № 462/7674/12, виданий 20.11.2015 року Залізничним районним судом м.Львова, передано голові ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії», яке не входить в систему органів державної виконавчої служби, на даний час виконання рішення суду відбувається без втручання органів державної виконавчої служби, а відтак, відсутні правові підстави для визнання неправомірними дій Залізничного ВДВС Львівського МУЮ (на час розгляду скарги - Залізничний відділ Державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області) щодо невиконання рішення суду, як і відсутні підстави для зобов'язання їх вчинити певні дії.

За усіх наведених вище обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного переконання про те, що у задоволенні скарги слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням вимог закону.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1 ч.1 ст. 312, 313, п. 4 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Крайник Н.П.

Ніткевич А.В.