Ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Коротуна В.М., Писаної Т.О.,Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», треті особи: Незалежна профспілка працівників порту, заступник директора Слівчук Ю.В., про визнання наказу про припинення трудового договору та звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював на державному підприємстві «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП «ІМТП») на посаді докера-механізатора другого клас. 18 травня 2015 року відповідачем було видано наказ № 282/О-1 про його звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки його звільнення було проведено без попередньої згоди виборного органу Незалежної профспілки працівників порту, просив визнати наказ першого заступника директора ДП «ІМТП» Слівчука Ю.В. про припинення трудового договору та його звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати його; поновити його в ДП «ІМТП» на посаді докера-механізатора; стягнути з ДП «ІМТП» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18 травня 2015 року.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач з 06 липня 2001 року працював в ДП «ІМТП», у тому числі з 22 липня 2008 року докером-механізатором.

13 червня 2013 року у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про морські порти України», на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту», наказу Міністерства інфраструктури України від 19 березня 2013 року № 163 «Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства «Адміністрація морських портів України», була проведена реорганізації державних підприємств морського транспорту, в тому числі ДП «ІМТП», шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків щодо них, та утворено державне підприємство «Адміністрація морських портів України».

Проведення реорганізації призвело до розподілу функцій між державними підприємствами морського транспорту, в тому числі ДП «ІМТП», та ДП «Адміністрація морських портів України», що кваліфікується як зміна в організації виробництва і праці.

31 липня 2014 року відбулася спільна нарада ДП «ІМТП» з профспілками порту, на якій обговорювали зміни з реорганізації виробництва і праці третього терміналу ДП «ІМТП», та вирішили, що ДП «ІМТП» і профспілки визнають та підтверджують, що укладання у передбаченому законодавством порядку договору оренди державного нерухомого майна, за яким підприємство є орендарем державного нерухомого майна третього терміналу ДП «ІМТП», є фактом змін в організації виробництва і праці ДП «ІМТП».

Листом від 23 лютого 2015 року № 135/11.2-10 позивача попереджено про наступне вивільнення. Згоди на переведення на запропоноване вакантне місце у ДП «ІМТП» або згоди на звільнення за переводом до товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгрейнтермінал» за п. 5 ст. 36 КЗпП України позивач ОСОБА_6 не надав.

18 травня 2015 року позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6 вказував на те, що його звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, а саме - без отримання роботодавцем попередньої згоди профспілкового органу.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від

24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень ч. 7 ст. 43 і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Судами встановлено, що Незалежна профспілка працівників ДП «ІМТП» відмовила в наданні згоди на звільнення ряду працівників порту, зокрема ОСОБА_8 В обґрунтування вказаного рішення було зазначено лише, що ДП «ІМТП» грубо порушено трудові права членів профспілки та самої профспілки, а також установлені статтями 42, 43, 49-2, 49-4 КЗпП України.

Судами під час розгляду справи перевірено обґрунтованість зазначеного висновку профспілки і не встановлено порушень про які було зазначено в ньому, а тому колегія суддів погоджується з висновком судів, що зазначене рішення Президії Незалежної профспілки працівників ДП «ІМТП» про відмову в наданні згоди на розірвання трудовогодоговору у порушення вимог ч. 7 ст. 43 КЗпП України взагалі необґрунтовано.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду не спростовують.

У статті 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вказаного колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович