АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретар Костюк Л.С.

за участю представника апелянта ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, інтереси якого за договором про надання правової допомоги представляє ОСОБА_4, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_3, інтереси якого за договором про надання правової допомоги представляє ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі договору дарування житлового будинку від 4 травня 2006 року він набув у власність житловий будинок загальною площею 43,70 кв.м., житловою площею 23,10 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1

На даний час у зазначеному житловому будинку зареєстровані він та його доньки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також колишня дружина ОСОБА_2

____________________________________________________________________

22ц/794/1141/2017 р. Головуючий у І інстанції Пилип`юк І.В.

Категорія 43 Суддя-доповідач Владичан А.І.

Вважає, що відповідач на підставі ст.ст. 405, 406 ЦК України втратила право користування житловим приміщенням, в якому зареєстрована, оскільки фактично не проживає у ньому з липня 2014 року, тобто більше трьох років, постійно проживає за адресою своїх батьків у с. Вали Вижницького району.

Вказує, що рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2016 року вирішено вселити ОСОБА_2 в спірний житловий будинок. Рішення набрало законної сили.

Однак з моменту набрання рішенням законної сили та на день звернення до суду відповідач не намагалася вселитися у житлове приміщення самостійно, до органів, уповноважених на примусове виконання рішення суду із відповідною заявою не зверталася.

Крім того, рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 28 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину рухомого майна, придбаного за час шлюбу а поділ його в натурі, стягнення грошової компенсації задоволено частково. В рахунок поділу рухомого майна стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 159000 грн грошової компенсації за частку в спільному майні подружжя.

Просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратили право користування будинком по АДРЕСА_1

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що відповідач перестала користуватися житловим приміщенням ще до розірвання шлюбу з власної волі, з нього стягнуто грошову компенсацію на користь ОСОБА_2, а тому його права власника підлягають захисту.

В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_2, будучи колишнім членом його сім`ї, без поважних причин понад один рік не проживає у житловому будинку позивача.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку загальною площею 43,70 кв.м., житловою площею 23,10 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1

З 10 жовтня 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 серпня 2014 року.

Від шлюбу у сторін є діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, фактично не проживає за вказаною адресою з липня 2014 року.

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2016 року по справі №713/1175/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 13 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок задоволено, вселено ОСОБА_2 в житловий будинок АДРЕСА_1

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.02.2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у даній справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Розглядаючи вказані справи, суди дійшли до висновків про відсутність підстав для застосування ч. 2 ст. 405 ЦК України до правовідносин, що склалися між сторонами, а також наявність перешкоджань зі сторони позивача ОСОБА_8 у користуванні житлом ОСОБА_2

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Також за положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України).

Виходячи з наведеного, при доведеності непроживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначала, що у спірному житловому будинку не проживала з поважних причин, оскільки позивач їй чинив перешкоди у вселенні до житлового будинку.

Зазначене підтверджується копією акту про вселення особи за рішенням суду від 2.11.2016 року, складеного депутатом Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області ОСОБА_9, з якого вбачається, що ОСОБА_3 відмовився добровільно вселити у житловий будинок колишню дружину та її доньку; копією акту від 10.01.2017 року, складеного комісією в складі депутата міської ради ОСОБА_10 в присутності сторін по справі, відповідно до якого за результатом виїзду до помешкання ОСОБА_3 депутатом міської ради та дільничним інспектором Костюк О.І. засвідчено відмову позивача добровільно вселити ОСОБА_2 до будинку; копією постанови головного державного виконавця Вижницького районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Нистерюк О.М. про відкриття виконавчого провадження ВП №54559787 від 23.08.2017 року, відкритого на підставі виконавчого листа Вижницького районного суду Чернівецької області 3713/1175/16-ц, виданого 29.12.2016 року про вселення ОСОБА_2 в житловий будинок в АДРЕСА_1

що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не зверталася до позивача з вимогою про вселення, примусово рішення суду не виконувалося.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: