АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6357/17 Справа № 185/7619/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року м. Дніпро 21 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Перша Павлоградська державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у вересні 2016 року звернулася до суду з позовом, який в подальшому було уточнено, до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 29 червня 2016 року між сторонами укладено договір міни, за умовами якого позивач міняє належний їй житловий будинок разом з приватизованими земельними ділянками на квартиру, що належить відповідачу. За умовами договору сторони погодили, що заборгованості по комунальним платежам за обмінюване нерухоме майно сплачені кожним самостійно, проте після укладання угоди позивачем виявлено борг за комунальні послуги за обмінюваною квартирою. Також після реєстрації договору міни позивачем не було отримано ключів та технічну документацію. Таким чином, позивач вважає, що вказані обставини значно знижують цінність квартири, мають істотне значення та позбавляє її можливості використовувати квартиру за цільовим призначенням /а.с.3-5, 51-51/.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /а.с.101-103/.

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення /а.с.115-117/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 червня 2016 року між сторонами ОСОБА_2, якій належав будинок 60 і земельна ділянка по вулиці Дніпровській м. Павлограда Дніпропетровської області та ОСОБА_3, котрій належала квартира АДРЕСА_1 було укладено договір міни за реєстровим № 1-1976. За умовами договору позивач отримала квартиру АДРЕСА_2, а відповідач отримала будинок 90 та земельну ділянку по вулиці Дніпровській м. Павлограда Дніпропетровської області /а.с.6-7/.

Пунктом 5 договору визначено, що сторони один одному гарантували, що заборгованість по комунальним платежам за обмінюване нерухоме майно сплачені ними самостійно до підписання та нотаріального посвідчення договору. Не пізніше 7 липня 2016 року сторонами буде проведена передача ключів від квартири та будинку, та технічної документації на них.

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_2 посилається на те, що після реєстрації оскаржуваного договору міни їй стало відомо про існуючу заборгованість по комунальним платежам по квартирі АДРЕСА_1. На підтвердження даних обставин позивач надала відповідну довідку, що міститься в матеріалах справи /а.с.8/.

З листа державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори від 19 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до нотаріальної контори з заявою про розірвання договору міни. В даному листі позивачу було розяснено, що договір сторін про зміну або розірвання нотаріально посвідченого договору здійснюється шляхом складання окремого договору. Запропоновано зявитися разом з відповідачем до нотаріальної контори для вирішення питання щодо розірвання договору міни, а у разі незгоди другої сторони звернутися до суду. Тобто, позивачу було розяснено, що при незгоді відповідача зявитися до нотаріальної контори, в такому разі з питанням про розірвання договору міни їй необхідно звернутися до суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до відповідача з пропозицією зустрічі у державного нотаріуса для укладання додаткового договору, проте ОСОБА_4 у визначений день та час не зявилася.

За таких обставин, у звязку виникненням необхідності захисту свого цивільного права ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами про визнання договору міни недійсним в порядку ст. 230 ЦК України, як такий що вчиненний під впливом обману.

Суд першої інстанції залишаючи заявлені позовні вимоги без задоволення виходив з того, що позивач не довів в судовому засіданні обставин введення його відповідачами в оману щодо обставин, які мали істотне значення при укладенні правочину договору уступки права вимоги, а саме визнання його недійсним у відповідності до положень ст. 230 ЦК України.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, проте колегія суддів не може погодитись з визначеними підставами відмови з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин (ч.1 ст.229 ЦК України), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до п. 20 згаданої постанови Пленуму, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При чому, наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Таким чином, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

В обґрунтування факту обману позивач зазначала про існуючу заборгованість по комунальним платежам за квартирою, що суперечить умовам договору, відповідно до яких відповідач повинна була погасити заборгованість на час підписання оскаржуваного договору. Також зазначала, що не отримала від відповідача ключів від квартири.

Враховуючи наведені норми закони та дослідивши обставини по справі, з врахуванням наданих сторонами доказів, колегія суддів приходить до висновку, що обставини на які посилається ОСОБА_2 в своєму позові не можна кваліфікувати в якості підстави для визнання оскаржуваного договору міни недійсним в порядку ст..230 ЦК України, оскільки в розумінні зазначеної норми вчинені дії не можна визначити як обман.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, звертаючись з до суду вимогами позивач повен обрати відповідний засіб захисту який є ефективним та таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненими цим порушенням. Тобто, повинен звертатись з вимогами в порядку правової норми, яка підлягає застосуванню до виниклих правовідносин.

Враховуючи, що суд першої інстанції при ухвалені рішення по справі прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав його недоведеності оскаржуване рішення підлягає зміні в частині його обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_5