Номер провадження 2/243/4156/2017
Номер справи 243/9032/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

«16» листопада 2017 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Хаустової Т.А.,

за участю: - секретаря судового засідання Кобець О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 19 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Словянської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2017 року на адресу Словянського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Словянської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона у період часу з червня 2006 року по жовтень 2011 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2011 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу з відповідачем їх спільна дитина залишилась проживати разом з нею та повністю знаходилась на її утриманні. Вона матеріально утримує та належним чином дбає про здоровя дитини та її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідач свої батьківські обовязки щодо участі у вихованні сина не виконує, матеріально не забезпечує, аліменти не виплачує та не цікавиться його здоровям. Останній раз відповідач спілкувався з сином у грудні 2012 року. Більш того, він безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Зокрема, ОСОБА_2 відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього ОСОБА_3 за кордон для відпочинку та оздоровлення.

Вказала, що її син часто хворіє застудними захворюваннями для лікування та профілактики, яких за рекомендаціями лікарів необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості.

Але, зважаючи на викладене вище, батько ОСОБА_4 ОСОБА_2, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам їх сина ОСОБА_4 та не сприятиме його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитина на повний та гармонійний розвиток його особистості.

За змістом ст.ст.2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і вїзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Просить суд надати дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянки України, що мешкає за адресою: Донецька область, м. Словянськ, провулок Шевченка, будинок № 5, на тимчасовий виїзд з України в її супроводі, та супроводі її матері ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, що мешкає за адресою: Донецька область, м. Словянськ, провулок Шевченка, будинок № 5, малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП: НОМЕР_1, який зареєстрований та мешкає за адресою: Донецька область, м. Словянськ, провулок Шевченка, будинок № 5, на виїзд за кордон в Російську Федерацію з метою відпочинку, оздоровлення, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, на період часу з 01 жовтня 2017 року до 01 жовтня 2018 року.

Представник позивача адвокат ОСОБА_6, який діє на підставі Договору про надання правової допомоги від 26 вересня 2017 року (а.с.11), у судове засідання не зявився. 16 листопада 2017 року до суду надав Заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, справу розглянути у його відсутності та відсутності позивача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с.25).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про місце, дату та час судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином (а.с.14). Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється на адресу відповідача ним не отримується (а.с.23).

У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:

- юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

- фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином».

Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Згідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.»

У відповідності до п.1 ОСОБА_7 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року « При вирішенні питання про публікацію оголошення про виклик у суд через оголошення в пресі необхідно керуватися, крім Глави 7 Цивільного процесуального кодексу України Порядком визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 ( Порядок), а також Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 1022-р. «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме».

Відповідно до п.2 Порядку оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання ( перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків. Таким чином належним повідомленням відповідача буде вважатися його виклик у суд, здійснений одночасно у двох друкованих засобах масової інформації: загальнодержавної та місцевої сфер розповсюдження.

При встановленні регіону, у якому має бути опубліковано відповідне оголошення, необхідно враховувати, що згідно з наведеною нормою Порядку визначальним фактором є не розташування суду, який розглядає справу, а останнє відоме місце проживання ( перебування) на території України відповідача.

Також необхідно зважати на те, що норми ч.9 ст. 74 ЦПК України мають бути застосовані щодо кожного із судових засідань.»

Оголошення у пресі Газеті «Урядовий курєр» про виклик до судового засідання відповідача ОСОБА_2 було опубліковано у Газеті «Урядовий курєр» № 199 (6068) від 24 жовтня 2017 року (а.с.20).

і тому з 24 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

Відповідач ОСОБА_2 своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Представник третьої особи - Органу опіки і піклування Словянської міської ради Донецької області до судового засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 20 жовтня 2017 року від представника третьої особи надійшла Заява, в якій він просить суд розглянути справу без його участі та винести рішення на розсуд суду (а.с.17).

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Органу опіки і піклування Словянської міської ради Донецької області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як встановлено у судовому засіданні, з 08 червня 2006 року по 27 жовтня 2011 року позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії 1-БП № 031605, виданого 10 жовтня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Словянську Словянського міськрайонного управління юстиції Донецької області (а.с.8).

Згідно Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2011 року справа № 2-3224-11, шлюб, зареєстрований 08 червня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Словянську Донецької області, актовий запис № 214, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.10).

Частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права передбачено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Обмеження щодо пересування неповнолітньої дитини по території України встановлені статтею 313 ЦК України та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Згідно із статтею 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 22 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.

Згідно пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

- рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на багаторазовий виїзд неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу

Позивач ОСОБА_1 вказує, що батько дитини ОСОБА_2, відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд сина за кордон для відпочинку та оздоровлення, однак позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду малолітньої дитини за кордон, а саме не надано Довідок лікарів, що дитина потребує лікування чи оздоровлення, про стан її здоров'я, чи рекомендацію лікаря.

Також матеріали справи не містять доказів про відмову або ігнорування батьком дитини надання такого дозволу.

Суд також зазначає, що чинне законодавство передбачає можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Натомість, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, внаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить суд надати їй дозвіл та її матері ОСОБА_5 на виїзд та супровід малолітньої дитини ОСОБА_4, за межі України, без дозволу батька терміном на один рік - з 01 жовтня 2017 року по 01 жовтня 2018 року, тобто фактично на майбутнє, не зазначивши певної адреси проживання дитини в Російській Федерації та умов її перебування, внаслідок чого батько дитини буде позбавлений можливості приймати участь у його вихованні, що суперечить змісту положень статті 141, 157 Сімейного кодексу України, які визначають рівність прав та обовязків батьків відносно виховання дитини.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 16 ЦК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проаналізувавши встановлені судом фактичні обставини по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Словянської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, задоволенню не підлягають, позивач не довела, що її права порушені, оскільки матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача до батька дитини - ОСОБА_2, із спірного питання та відмови останнього у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Крім того, позивач фактично просить надати їй дозвіл та її матері ОСОБА_5, на виїзд дитини за кордон України без згоди батька у період часу з 01 жовтня 2017 року по 01 жовтня 2018 року, що є багаторазовими поїздками, що не відповідає вимогам діючого законодавства.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 151 - 159, 257, 263 Сімейного Кодексу України, ст.12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ст.22 Закону України «Про Державний кордон», ст. 12 «Міжнародного пакту про громадянські та політичні права», ст. 18 «Конвенції про права дитини» прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20 листопада 1989 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Словянської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька відмовити.

До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення постановлено і підписано в нарадчій кімнаті в одному екземплярі.

Головуючий:

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду ОСОБА_8.