АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/9183/2017 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Прокопчук Н.О., Шкоріної О.І., при секретарі Станішевській Б.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка на підставі довіреності діє в інтересах Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності на частину нерухомого майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 1 червня 2017 рокупозов ОСОБА_6 задоволено: визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1 від 16 квітня 1998 року в частині визнання права приватної спільної сумісної власності за ОСОБА_8 на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 визнано в порядку набувальної давності право власності на 1/5 частини вказаної квартири за ОСОБА_6; стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_6 2 547,22грн судового збору.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 квітня 1998 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва №4С-209 від 16.04.1998 органом по оформленню права власності на об'єкти нерухомого майна і житла було видано Свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 та членам його сім'ї: ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 в рівних долях.

Також судом установлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто, на момент оформлення права власності та видачі Свідоцтва про право власності на спірну квартиру 16.04.1998 її правоздатність була припиненою внаслідок смерті, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру видано з порушенням вимог чинного законодавства за відсутності заяви ОСОБА_8 про її згоду прийняти участь у приватизації квартири.

Виходячи з того, що позивач ОСОБА_6 з моменту приватизації спірної квартири у 1998 році та по сьогоднішній день безперервно проживає за адресою: АДРЕСА_1, і цей факт не заперечується іншими співвласниками квартири та підтверджується довідкою Форми №3, керуючись положеннями ст.344 ЦК України, суд першої інстанції вважав обгрунтованими позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/5 частину спірної квартири в порядку набувальної давності.

В апеляційній скарзі представник Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.06.2017 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представник позивача та третя особа просили апеляційну скаргу відхилити і залишити без змін законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є визнання частково недійсним правочину з приватизації квартири в частині визнання права власності на 1/5 частини цієї квартири за особою, яка на момент приватизації вже померла, та визнання права власності на цю 1/5 частину квартири за позивачем в порядку набувальної давності.

Відповідно до ст.ст.1,3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація - це відчуження квартир державного житлового фонду на користь громадян шляхом їх безоплатної передачі (з розрахунку 21мІ загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10мІ на сім'ю) і продажу (надлишків загальної площі квартир). Передача займаних квартир у власність відповідно до частин 2, 3 ст.8 цього Закону здійснювалась у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Відповідно до ст.ст.203,215 ЦК України підставою недійсності правочину є його невідповідність актам цивільного законодавства, нормам ЦК України; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється Цивільним кодексом України і пов'язується із досягненням певного віку (ст.30 ЦК України). З моменту народження фізична особа набуває здатність мати цивільні права і обов'язки - цивільну правоздатність, яка у момент смерті фізичної особи припиняється (ст.25 ЦК України).

Отже, померла особа не має обсягу цивільної дієздатності, а тому не може бути учасником правочину в силу закону (ч.2 ст.203 ЦК України). За таких обставин правочин з передачі у власність (відчуження) померлій особі права власності на частину квартири є нікчемним в силу ч.2 ст.215 ЦК України і визнанню недійсним у судовому порядку не підлягає.

Отже, в частині належності ОСОБА_8 права власності на 1/5 частину квартири свідоцтво про право власності є недійсним у зв'язку з відсутністю у вказаної особи права отримати у власність частину квартири, а недійсність окремої частини правочину не тягне за собою недійсність інших його частин і правочину вцілому (ст.27 ЦК України), проте, фактичне зменшення кількості учасників правочину з приватизації квартири є підставою для збільшення розміру частки кожного з них у праві власності, які визначені сторонами правочину як рівні.

За таких обставин підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житло від 16.04.1998 в частині визнання права власності за ОСОБА_8 на 1/5 частину спірної квартири у суду першої інстанції не було, а вимог про перерозподіл розміру часток учасників приватизації квартири у даній справі не пред'явлено.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання за позивачем на підставі ст.344 ЦК України права власності на 1/5 частину квартири як на частку ОСОБА_8 у праві спільної часткової власності, адже відповідно до зазначеної норми підставою для визнання за особою права власності на майно є факт добросовісного заволодіння та продовження відкрито і безперервно володіти чужим нерухомим майном протягом десяти років, проте, підстав уважати, що позивач заволодів та користувався чужим майном у вигляді 1/5 частини спірної квартири як частки ОСОБА_8, немає.

З огляду на викладене оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, що само по собі не є перешкодою для захисту порушених прав співвласників спірної квартири у порядку та спосіб, що передбачені законом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,309,313,316 ЦПК України, колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка на підставі довіреності діє в інтересах Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, задовольнити. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку набувальної давності відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді Н.О.Прокопчук

О.І. Шкоріна