Справа № 357/6626/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Одісей», 3-я особа: ОСОБА_3, про визнання недійсним рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 з 18.05.1985 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, під час шлюбу в грудні 2002 року ОСОБА_2 заснував Приватне орендне сільськогосподарське підприємство «Одісей», в травні 2017 року вона випадково дізналася про те, що 14.03.2016 року її чоловік прийняв одноособове рішення № 1-16 засновника ПОСП «Одісей», згідно якого до складу засновників прийнято ОСОБА_3, затверджено розподіл внесків до статутного капіталу між засновниками, затверджено статут підприємства в новій редакції. Позивач вважає, що рішення засновника не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вклад до статутного капіталу та виділене із спільної сумісної власності подружжя майно /кошти/, передані у власність приватного підприємства, є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до норм СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і /або/ державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово та нотаріально засвідчена. Оскаржуване рішення засновника /правочин/, яким змінено частки статутного капіталу підприємства та затверджено статут в новій редакції, підлягають державній реєстрації, а тому для прийняття такого рішення мала бути письмова та нотаріально засвідчена згода позивача. Позивач просила суд визнати недійсним рішення № 1-16 від 14.03.2016 року засновника ПОСП «Одісей», визнати недійсною державну реєстрацію змін у ПОСП «Одісей», проведену на підставі вказаного вище рішення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представники відповідачів ОСОБА_2 та ПОСП «Одісей» позов визнали повністю, але згідно норм ч.4 ст.174 ЦПК України судом відмовлено у прийнятті визнання позову та продовжено судовий розгляд, оскільки суд вважав, що визнання позову представниками відповідачів порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а саме: 3-ї особи ОСОБА_3.

Представник 3-ї особи просив суд відмовити в задоволенні позову за його необґрунтованості.

Заслухавши пояснення представників сторін та 3-ї особи, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18.05.1985 року, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу /а.с.26/.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням засновника /власника/ ОСОБА_2 02.12.2002 року затверджено Статут Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Одісей», який зареєстровано Білоцерківською районною державної адміністрацією 05.12.2002 року, що стверджується копією цього Статуту /а.с.5-16/.

Згідно п.2.1 Статуту, засновником підприємства є ОСОБА_2, метою діяльності підприємства є товарне виробництво сільськогосподарської продукції та її реалізація, проведення будівельних та ремонтних робіт, надання різного роду послуг /п.5.1/.

Пунктом 7.1 Статуту передбачено, що підприємство є юридичною особою з часу його державної реєстрації, має відповідне відокремлене майно, самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, може від свого імені набувати майнових прав і особистих немайнових прав і нести обовязки, бути позивачем і відповідачем в судових органах.

Джерелами формування майна підприємства є кошти та майно, передані підприємству як статутний фонд, резервний земельний і майновий фонди /п. 8.1/,

Майно підприємства є його власністю /п.8.2/.

Згідно ст.11 Статуту управління підприємством здійснює власник; виконавчим органом підприємства є директор.

В ст.12 Статуту передбачено, що до виключної компетенції засновника відноситься: в т.ч. затвердження Статуту підприємства, внесення змін та доповнень до нього; зміна розміру статутного фонду; встановлення розміру, форми і порядку внесення додаткових внесків до статутного фонду.

В судовому засіданні також встановлено, що 14.03.2016 року прийнято рішення № 1-16 засновника ПОСП «Одісей», згідно якого включено до складу засновників підприємства ОСОБА_3 з внеском до статутного капіталу в розмірі 55 грн. згідно поданої заяви; затверджено внесок ОСОБА_2 до статутного капіталу ПОСП «Одісей» в розмірі 45 грн. та затверджено розподіл внесків засновників до статутного капіталу: ОСОБА_3 -55 грн., що становить 55 % статутного капіталу, ОСОБА_2 -45 грн., що становить 45 % статутного капіталу; затверджено та підписано Статут ПОСП «Одісей» в новій редакції , надано повноваження директору підприємства подати необхідні документи для проведення державної реєстрації Статуту ПОСП «Одісей» в новій редакції до Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, що вбачається з копії даного рішення /а.с.25/.

В рішенні зазначено про те, що дане рішення прийнято засновником добровільно, без будь-якого тиску на нього, рішення підписано ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В матеріалах справи є копія Статуту ПОСП «Одісей» в новій редакції, який затверджено рішенням засновників № 1-16 від 14.03.2016 року /а.с.17-24/.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Отже, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Статтею 63 CК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

У ч. 1 ст. 1 Закону України "Про підприємництво" розкривається поняття "підприємництва" як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Проголошена в ч. 1 ст. 3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст. 5 Закону.

Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Відповідно до ст. 55 ГК України субєктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України ).

Підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб'єкта господарювання (юридичної особи), є приватним підприємством (ст. 63 ГК України).

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України).

Згідно ст.65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.

Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Отже, в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобовязальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Саме такі правові висновки зроблені Верховним Судом України в постановах № 6-61цс 13 від 03.07.2013 року, № 6-79цс13 від 02.10.2013 року, № 6-38цс15 від 03.06.2015 року, які згідно положень ст.360-7 ЦПК України є обовязковими до застосування.

В постанові № 6-61 цс13 від 03.07.2013 року Верховний Суд України вказав на те, що з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки обєкта права спільної сумісної власності подружжя.

Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст. 116, 147 ЦК України є субєктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сімї.

Отже, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

За таких обставин посилання представника позивача на необхідність отримання згоди іншого з подружжя при прийнятті оскаржуваного рішення засновника № 1-16 від 14.03.2016 року відповідно до норм ст. 65 СК України не ґрунтується на вимогах закону.

Крім того, в судовому засіданні не було надано належних доказів того, що статутний капітал ПОСП «Одісей» та в якому розмірі було сформовано за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_2; що майно, яке перебуває на балансі підприємства, є спільною сумісною власністю подружжя; що взагалі на балансі підприємства перебуває якесь майно.

Покази свідка ОСОБА_4 рідної сестри позивача та покази ОСОБА_2, допитаного як свідка за його згодою відповідно до ст.62 ЦПК України, не підтверджують наведені вище обставини.

В п.2.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 25.02.2016 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» розяснюється, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України.

Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

А саме з підстав невідповідності вимогам ст.ст.203, 215 ЦК України оскаржуваного рішення, як правочину, позивач просила суд визнати недійсним рішення засновника та державну реєстрацію змін у ПОСП «Одісей», що суперечить вимогам діючого законодавства.

Суд також виходить з того, що Статутом ПОСП «Одісей», на що вказано вище, передбачено право засновника прийняти рішення щодо зміни розміру статутного фонду; встановлення розміру, форми і порядку внесення додаткових внесків до статутного фонду без отримання будь-якої згоди.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Отже, з урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Саме такі правові висновки зроблені Верховним Судом України в постановах від 15.04.2015 року по справі № 6-55цс15 та від 24.05.2017 року по справі № 6-951цс16.

Представником позивача не надано суду належних та безспірних доказів факту порушення прав позивача і яких саме прав; а обраний спосіб захисту суперечить нормам діючого законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Вирішуючи спір, суд вважає, що представником позивача не надано безспірних та належних доказів на обґрунтування підстав позову, а тому відмовляє в задоволенні цього позову.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 57, 59, 60, 61, 63, 65 СК України, ст. ст. 55, 62, 63, 65, 66 ГК України, Законом України «Про підприємництво», ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_5