МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Пр. №2/521/4592/17
15 листопада 2017 року м. Одеса
Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:
головуючого - судді Сегеди О.М.,
при секретарі - Пасічник О.Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_2 до приватного підприємства ОСОБА_3 про захист прав споживачів,
У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом до приватного підприємця ОСОБА_3, посилаючись на те, що 18 грудня 2016 року між нею та відповідачем було укладено договір №12/18 на виготовлення та установку кухонних меблів відповідно до розробленого замовником проекту, погодженого з виконавцем, у строк з 20 березня 2017 року по 25 березня 2017 року. Позивачка зазначала, що під час підписання договору №12/18 на виготовлення та установку кухонних меблів вона передала відповідачу аванс у розмірі 1700,00 доларів США, що підтверджується умовами договору, а саме п.4.1.Договору, відповідно до якого замовник здійснює передоплату за виконані роботи у розмірі 70% від вартості виробу, а також розпискою відповідача від 03 лютого 2017 року. В строк, визначений договором, позивачу товар з вини відповідача, поставлений не був. Стверджувала, що з березня 2017 року вона постійно зверталася до відповідача з проханням виконати умови договору або повернути кошти, але останній відмовляється розірвати договір та повернути кошти.
Представник позивача, діючий за довіреністю від 09 серпня 2017 року в судове засідання не зявився, надав заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити та розглянути у порядку заочного провадження та в його відсутність (т.2 а.с.50,56-58).
Відповідач, в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с.41).
Згідно ст.224 ЦПК України, у разі неявки всіх відповідачів, які належним чином були повідомлені про день, годину та місце слухання справи та про причину неявки суду не повідомили, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У звязку з неявкою відповідача та неповідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.
Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються книгою пятою розділом 1 главою 49 ЦК України, а саме щодо забезпечення виконання зобовязання.
Встановлено, що18 грудня 2016 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір №12/18 на виготовлення та установку кухонних меблів відповідно до розробленого замовником проекту, погодженого з виконавцем, у строк з 20 березня 2017 року по 25 березня 2017 року (а.с.4-5).
Відповідно до п.3.2 Договору досягнутої домовленості, відповідач зобовязувався виготовити та установити кухонні меблі відповідно до розробленого замовником проекту, погодженого з виконавцем, протягом 90 робочих днів з моменту підписання договору.
З матеріалів справи вбачається, що у вказаний в договорі термін, відповідач не виконав умови договору, не виготовив та не установив кухонні меблі.
Таким чином, відповідач прострочив строки виконання договору №12/18 від 18 грудня 2016 року, укладеного між ним та позивачкою, чим порушив права останньої.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Суд вважає, що оскільки відповідач не виконав свої зобовязання за договором, то грошові кошти, які були отримані ним від позивача в якості авансу підлягають поверненню останній в тому розмірі, в якому вони передавалися.
Згідно з ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.
Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс-це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.
Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому ст. 533 ЦК передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Однак згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Такими випадками є стаття193, частина четверта статті 654 ЦК України,Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93,Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, яка є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 23 ч.1 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо членів її сімї чи близьких родичів; а також, на ряду з іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.
У відповідності до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Оскільки, умовами договору №12/18 від 18 грудня 2016 року, укладеного між позивачкою та відповідачем не передбачено відшкодування моральної шкоди, то позивачка не має право на її відшкодування, а тому в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, слід відмовити.
Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд.
На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.
Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Судовий збір по справі складає 442,34грн., які підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст. 12, 15, 16, 23, 509, 546, 570, 610, 611, 623, 638, 640 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 16, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів задовольнити частково.
В інший частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з приватного підприємця ОСОБА_3 на користь держави судовій збір в розмірі 442 (чотириста сорок дві) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Іншими особами, які брали участь у справі, заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: О.М. Сегеда