Справа № 760/9388/16-ц
провадження № 2/361/1685/17
У Х В А Л А

23 листопада 2017 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Селезньової Т.В., при секретарі Корніюк К.А., розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановив:

Даний позов первісно було подано до Соломянського районного суду міста Києва.

Ухвалою Соломянського районного суду міста Києва від 13.06.2016р. було відкрито провадження в цивільній справі за даним позовом. Підставою для відкриття провадження і визначення підсудності Соломянському районному суду м. Києва була та обставина, що в позовній заяві позивачем вказано останнє відоме їй місце проживання відповідача у м. Києві.

Ухвалою того ж суду від 22.12.2016р. за клопотанням позивача дану цивільну справу було передано за територіальною підсудністю до Броварського міськрайонного суду Київської області,- за місцем знаходження майна від подача (с. Погреби), оскільки відповідач не має в Україні постійного місця проживання чи перебування.

З даної ухвали вбачається, що підставою для визначення підсудності Броварському міськрайонному суду і для визначення місця знаходження майна відповідача був той факт, що відповідач подав до суду позов про поділ спільного майна, яке знаходиться в с. Погреби, і зазначив його постійне місце проживання: ОСОБА_3, м. Гельзенкірхер, тобто виходячи з того, що сам відповідач визначив місце знаходження його майна у с. Погреби Броварського району.

Дана справа прийнята до провадження Броварського міськрайонного суду Київської області з урахуванням неприпустимості спорів між судами щодо визначеної підсудності, тобто без надання оцінки даній ухвалі і наявності підстав для визначення територіальної підсудності даному суду, визначеної іншим судом.

Представником відповідача під час проведення підготовчої частини судового засідання до розгляду справи по суті, заявлено клопотання про закриття провадження у цивільній справі за даним позовом як таким, що не може розглядатись судом України за вимогами міжнародного права, яке має застосовуватись у даних правовідносинах, оскільки відповідач з 1992 року є громадянином ОСОБА_3, даний шлюб з позивачкою укладений у ОСОБА_3 у відповідному державному органі ОСОБА_3 і за німецьким законодавством; останнім місцем проживання подружжя була ОСОБА_3, спільного місця проживання в Україні подружжя не мало, крім того, відповідач не має зареєстрованого місця проживання в Україні з часу набуття ним громадянства ОСОБА_3 в 1992 році; ніяких договорів подружжя між собою з приводу визначення застосовуваного права (особистого права) не укладало, тому відсутня єдина підстава для визначення підсудності даної справи суду України; що провадження в даній справі українським судом відкрито помилково лише з причини надання позивачем недостовірної інформації про місце проживання відповідача та про його зареєстроване місце проживання в Україні, взяте позивачкою з старого паспорту відповідача, який є недійсним з моменту набуття відповідачем громадянства ОСОБА_3; що відповідач з 1992 року є громадянином ОСОБА_3, постійно проживає і зареєстрований на постійне місце проживання в ОСОБА_3, про що позивачці було достовірно відомо при зверненні до суду з даним позовом. Представник відповідача вважає, що дана справа згідно ст.ст.60, 62, 63, 70, 75, 76, 78 Закону України «Про міжнародне приватне право» не підлягає розгляду в судах України, тому провадженні в ній повинно бути закрите. Крім того, представник відповідача послався на те, що у разі розірвання шлюбу судом України, таке рішення, згідно ст.7 Закону ФРН від 11.08.1961р. «Про зміну сімейного законодавства» не набуде чинності в ОСОБА_3, тобто в країні, де реєструвався шлюб і подружжя мало спільне місце проживання, з причини відсутності передумов для його визнання, і з причини заперечення ОСОБА_3 проти приєднання України до Гаагської конвенції 1961року, що виключає процедуру апостилювання для даного рішення.

Позивачка та її представник заперечували проти закриття провадження в даній справі з зазначених відповідачем підстав, послались на те, що даний позов може розглядатись в суді Україні, оскільки позивачка є громадянкою України і постійно проживає в Україні, і підсудність даного позову повинна визначатись за ч.10 ст.110 ЦПК України.

Згідно ст.2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. ч. 5 - У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір.

Згідно ст.109 ЦПКУ - позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування (загальна підсудність).

Згідно ч.2 ст.110 ЦПКУ - позови про розірвання шлюбу можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них (вибірна підсудність).

Згідно ч.10 ст.110 ЦПКУ - позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Згідно ст.111 ЦПКУ - п ідсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, за клопотанням позивача визначається ухвалою судді Верховного Суду України. У такому самому порядку визначається підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України.

Ст.114 ЦПК України встановлює випадки для застосування виключної підсудності.

Згідно ст.410 ЦПКУ: ч. 1 - іноземці, особи без громадянства, (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів; ч. 2 - іноземні особи мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.414 ЦПКУ - п ідсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ч.1 ст.13 Сімейного кодексу України - ч астиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України ; ч.2 - якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Згідно ст.115 СКУ- ч. 1 - розірвання шлюбу, здійснене в порядку, передбаченому статтями 106 і 107 цього Кодексу, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану; ч. 2 - рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Згідно Закону України «Про міжнародне приватне право», який повинен застосовуватись до правовідносин з іноземним елементом, ст.1 п.2) іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: - хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; - обєкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави.

Згідно ст.2 Закону - цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: зокрема, 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону - право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України; ч. 2 - якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний звязок із приватноправовими відносинами.

Згідно ч.1 ст.5 Закону - у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин (автономія волі). Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ст.16 Закону - о собистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний звязок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю.

Згідно ст.60 Закону - правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином; ч. 2 - подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Згідно ч.1 ст.62 Закону- вибір права, передбачений частиною другою статті 60, може бути здійснений у письмовій формі або явно випливати з умов шлюбного договору. Угода сторін про вибір права, що укладена в Україні, має бути нотаріально посвідчена.

Згідно ст.63 Закону - п рипинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Згідно ст.73 Закону - іноземці, особи без громадянства, (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.75 Закону - п ідсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Статтею 76 Закону визначено підстави визначення підсудності справ судам України.

Статтею 77 Закону визначено підстави виключної підсудності судам України.

При розгляді клопотання суд виходить з наступного:

відповідач з 1992 року є громадянином ОСОБА_3; і не є громадянином України;

відповідач понад 25 років, з 1992 року постійно зареєстрований і проживає в ОСОБА_3;

відповідач принаймні з 1992року не має в Україні зареєстрованого і постійного місця проживання;

станом на момент укладення шлюбу відповідач вже був громадянином ОСОБА_3 і не був громадянином України;

подружжя уклало шлюб у ОСОБА_3, в відповідних органах даної країни, за законами ОСОБА_3;

подружжя з моменту укладення шлюбу постійно проживало в ОСОБА_3;

останнє їх спільне місце проживання є ОСОБА_3 (по 2015рік);

в Україні сторони не мали і не мають спільного місця проживання;

сторони мають спільного сина, який народився і постійно проживає в ОСОБА_3;

позивачка з її слів з 1997 року 9з укладення шлюбу0 і до 2014року постійно проживала в ОСОБА_3, мала право на постійне місце проживання в ОСОБА_3;

позивачка набула громадянство України з січня 2014 року.

Щодо застосування положень ЦПК України для визначення підсудності:

Підстав для застосування ст.109 ЦПК України - за зареєстрованим місцем проживання відповідача у даному випадку нема. Згідно довідки ВАДР відповідач ОСОБА_2 зареєстрованим по місту Києву, по м. Бровари, Броварському районі не значиться.

Підстав для застосування ч.2 ст.110 ЦПК України також нема, оскільки з позивачкою не проживає неповнолітня дитина, і відсутній відповідний договір між подружжям (чи інше письмове волевиявлення відповідача) про згоду на розгляд справи про розірвання шлюбу за зареєстрованим місцем проживання позивача.

Підстав для застосування ч.10 ст.110 ЦПК України (на яку посилається позивач) також нема, оскільки відсутні офіційні дані про наявність у відповідача зареєстрованого у державному реєстрі України нерухомого майна, а майно, про яке зазначає позивач: земельна ділянка і будинок у с. Погреби, - зареєстровані на праві власності у державному реєстрі за позивачкою, і з приводу права власності на вказане майно є судовий спір, тому дане майно не може бути прийняте до уваги судом при визначенні територіальної підсудності справи за місцем знаходження майна відповідача). Останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідача не повязане з Україною, про що позивачці на день подання позову було достовірно відомо.

Посилання позивача на те, що відповідач подав позов до Броварського міськрайонного суду про визнання за ним права власності на нерухоме майно, і тим самим надав згоду на розгляд справи з його участю у цьому суді, та що даним позовом він сам вказав на наявність у нього майна у Броварському районі, не може бути взяте до уваги, оскільки у даному випадку відповідач скористався правом, наданим йому як іноземній особі у статті 410 ЦПК та у ст.73 Закону «Про міжнародне приватне право» для звернення до українського суду, тим більше у справі з виключною підсудністю (ст.114 ЦПК України і відповідна їй норма в п.1 ст.77 закону «Про міжнародне приватне право»).

Крім того, стаття 410 ЦПК надає право іноземній особі звернутись до українського суду, а не громадянину України подати до українського суду позов до іноземної особи, - що не є тотожними поняттями. Подання відповідачем позову майнового характеру до українського суду не означає надання ним згоди на розгляд у даному суді справи про розлучення.

Оскільки відповідач є іноземною особою, є іноземним елементом у сенсі застосування міжнародного законодавства, то до даних правовідносин, в тому числі для визначення підсудності справи, слід застосувати ст.414 ЦПК України і Закон України «Про міжнародне приватне право».

Згідно до положень ч.1 та 2 ст.4, ст.5 та ст.16 даного Закону у даній справі (про розірвання шлюбу) - правом, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом (відповідачем), є право ОСОБА_3, яке однозначно визначене і за громадянством відповідача, і за місцем укладення шлюбу (предмет позову), і за місцем спільного проживання подружжя та їх дитини. Станом на день укладення шлюбу обидва з подружжя постійно проживали в ОСОБА_3; один з подружжя мав громадянство ОСОБА_3. Тому, реєструючи шлюб з громадянином ОСОБА_3 у відповідному органі держави ФРН (ОСОБА_3), подружжя офіційно обрало для себе особистим правом у даних правовідносинах законодавство ОСОБА_3.

Посилання позивача на застосування українського права, з яким на думку позивача подружжя має більш тісний зв'язок, є необґрунтованими і суперечливими, оскільки відсутні будь-які обставини, які б вказували на наявність такого тісного звязку українського права з спірними (шлюбними) правовідносинами сторін.

Так само відсутні обставини для застосування до даних правовідносин українського права за передбаченим у ст.5 Закону принципом автономії права, оскільки відсутній явно виражений обома сторонами вибір права, як це передбачено в ч.1 ст.62 закону.

Згідно ст.60 Закону - правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок. Таким чином, згідно ст.60 та ст.16 Закону - для даних правовідносин, по відношенню до іноземного елементу, - особистим законом є право держави, громадянином якої є відповідач, де реєструвався шлюб, і де подружжя мало останнє (і єдине) місце спільного проживання. Підстав для альтернативного визначення особистого права за принципом більш тісного звязку, передбаченого у ст.5 та ст.60 закону, у даному випадку нема.

Згідно ст.76 Закону «Про міжнародне приватне право» щодо підсудності справ судам України, зокрема, ч.1- суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, зокрема: п. 1 - якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону (виключна підсудність); п.2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення; п.7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; п.12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Згідно ст.77 Закону - підсудність судам України у справах з іноземним елементом є виключною, зокрема: п.1) якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України; п.2) якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні; п.6) якщо спір стосується дійсності записів у державному реєстрі, кадастрі України; п.10) в інших випадках, визначених законами України.

Як видно з даних норм закону, що регулює правовідносини між сторонами і питання визначення підсудності даної справи суду України, - то жодної з зазначених у ст.76 та ст.77 Закону підстави (які є виключними) не існує.

Тому даний позов є таким, що не підлягає розгляду в суді України в порядку цивільного судочинства, визначеного ЦПК України.

За правилами ЦПК України і за правилами Закону «Про міжнародне приватне право» відсутні підстави для визначення підсудності даного цивільного позову суду України.

Підсудність даної справи судам України, первісно Соломянському районному суду міста Києва, а у подальшому Броварському районному суду Київської області, - було визначено на підставі наданих позивачем недостовірних відомостей.

Згідно статті ч.3 121 ЦПК України заява повертається у випадках, зокрема, коли справа не підсудна цьому суду.

Згідно ч.2 ст.122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, зокрема, якщо (п.1) заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства (за ЦПК України).

Згідно п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд закриває провадження у цивільній справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки дана обставина виявлена вже після відкриття провадження у справі, то провадження в ній має бути закрите. Підстав для подальшого розгляду даної справи з порушенням даних норм Закону «Про міжнародне приватне право» суд не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 205, ст.414 ЦПК України, ст.76 Закону «Про міжнародне приватне право», суд

ухвалив:

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області.

Суддя Т.В. Селезньова