Ухвала

іменем україни

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Євтушенко Алла Миколаївна, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Помазан Яна Валеріївна, Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 8 червня 2016 року,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 за кошти, отримані в кредит, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1. 30 вересня 2014 року ОСОБА_4 без її згоди, як співвласника, продав вказану квартиру ОСОБА_5, який в свою чергу відчужив її на користь

ОСОБА_6 шляхом укладення 3 жовтня 2014 року договору купівлі-продажу. Зазначала, що з 2010 року вказана квартира перебуває під обтяженням, оскільки є предметом іпотеки. Крім того, ОСОБА_4 є неплатником аліментів і боржником у виконавчому провадженні, і на спірну квартиру також був накладений арешт державним виконавцем.

Вважала, що укладений чоловіком договір купівлі-продажу без її згоди, суперечить її правам та інтересам, а також інтересам дітей.

Ураховуючи наведене та уточнивши позовні вимоги, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 30 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та на підставі ст. 388 ЦК України витребувати у ОСОБА_6 у спільну власність її та ОСОБА_4 зазначену квартиру.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2016 року наведене судове рішення скасоване у зв'язку з нововиявленими обставинами.

При новому розгляді рішенням Центрального районного суду

м. Миколаєва від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 30 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., зареєстрований в реєстрі за №488.

Витребувано у ОСОБА_6 у спільну власність ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а при укладенні договору купівлі-продажу від 30 вересня 2014 року ОСОБА_4 розпорядився спільним майном подружжя без згоди дружини.

Крім того, оскільки ОСОБА_6 набула у власність спірну квартиру на підставі наступного, після договору купівлі-продажу від 30 вересня

2014 року, платного договору в особи, яка не мала права її відчужувати, то співвласник ОСОБА_3 наділена законними правами на витребування такого майна в порядку ст. 388 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками погодитись не можна з огляду на наступне.

Установлено, що з 21 червня 2003 року по 20 вересня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10,

ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради

від 24 лютого 2010 року № 224 у власність ОСОБА_4 передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано 22 квітня 2010 року.

За умовами нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 30 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У подальшому, ОСОБА_5 відчужив вказану квартиру на користь ОСОБА_6, шляхом укладення 3 жовтня 2014 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_4, укладаючи угоду, діяв всупереч вимогам ст. 65 СК України, приховавши обставини щодо набуття квартири під час шлюбу та перебування її в іпотеці.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержанняв момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільногозаконодавства.

Отже, підставою недійсностіправочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідностізмісту правочину ЦК України та іншим актам цивільногозаконодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Суд вважав доведеним, що відчужуючи на користь ОСОБА_5 спірну квартиру, ОСОБА_4 діяв всупереч вимог ст. 65 СК України без згоди співвласника майна - колишньої дружини на укладання цього договору. Крім того, діяв вкрай недобросовісно, свідомо приховавши від нотаріуса факт перебування у шлюбі на час придбання квартири, а також наявність заборони на її відчуження і перебування її під обтяженням (іпотека), що перешкоджало відчуженню цього майна без згоди іпотекодержателя згідно ст. 9 Закону України «Про іпотеку».

Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_6, як добросовісний набувач, мала можливість при укладенні 3 жовтня 2014 року договору купівлі-продажу пересвідчитись в законності даної угоди, перевіривши наявність відповідних витягів з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна тощо, що нею зроблено не було, оскільки в матеріалах нотаріальної справи такі витяги відсутні, а також з'ясувати той факт, чому щойно придбане майно через два дні відчужується новим власником та ще й за меншу ціну, ніж придбане ним.

Разом із тим, суд не дав належної оцінки п. 7 договору купівлі-продажу спірної квартири від 3 жовтня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, згідно із яким відповідно до витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, обтяження на об'єкт нерухомого майна та обтяження стосовно продавця актуальна інформація відсутня.

У рішенні не зазначив, яким нормативно-правовим актом покладено обов'язок на покупця щодо перевірки заборони відчуження.

Наведений пункт договору в установленому законом порядку не визнавався недійсним.

Крім того, суд не з'ясував, чи була ОСОБА_6, останній набувач спірної квартири, обізнана про наявність у позивача ОСОБА_3 права власності на дану квартиру, оскільки права витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України наділений лише власник.

Слід звернути увагу на те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення про витребування спірної квартири у ОСОБА_6 у спільну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який є відповідачем у даній справі, суд на вказане уваги не звернув, не врахував, що ОСОБА_4 з даним позовом не звертався та витребував майно на користь відповідача.

Крім того, у п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України визначено, що суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

У справі, яка переглядається установлено, що 1 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ТОВ МЖК «Миколаївмолодьбуд» було укладено інвестиційний договір про інвестування будівництва житла, згідно з яким об'єктом інвестування є квартира АДРЕСА_1.

7 липня 2008 року між Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав прямий (цільовий) кредит у сумі 265 707 грн, строком повернення 98 кварталів з кінцевим терміном повернення 1 січня 2033 року.

З метою забезпечення вказаного вище кредитного договору,

16 листопада 2010 року між ОСОБА_4 та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Згідно Інформаційної довідки з державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна спірна квартира перебуває під обтяженням з 16 листопади 2010 року на підставі іпотечного договору від 16 листопада 2010 року. Обтяження не знято.

Крім того, у зв'язку з накладенням відділом Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції арешту вказана квартира з 6 жовтня 2014 року перебуває під забороною відчуження у зв'язку з наявною у ОСОБА_4 заборгованості по аліментах.

Установивши наведені фактичні обставини справи, суд у порушення вимог ч. 4 ст. 10, ст. 33 ЦПК України не вирішив питання про залучення до участі у розгляді справи Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», яке є іпотекодержателем спірної квартири.

Слід відмітити, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року скасовано заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2014 року та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року, якими за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майно подружжя визнано право власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1, справа напарена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Тобто спір про право власності на спірну квартиру не вирішено, право власності не встановлено.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвалені в справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

РішенняЦентрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 8 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Кафідова І.М. Фаловська