Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 334/3608/17 Головуючий у 1-й інстанції Баруліна Т.Є.
Пр. № 22-ц/778/3290/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та коштів на утримання дружини

ВСТАНОВИЛА:

07 червня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом до відповідача, в якому просила:

- стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання доньки ОСОБА_2 Маргаріти, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3000,0 грн. щомісячно до її повноліття,

- стягнути з відповідача на її користь кошти на її утримання у розмірі 2500,00 грн., починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною шести років.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з 2002 року по 29.06.2015 року вона знаходилась з відповідачем в фактичних шлюбних відносинах. Від сумісного життя у них народилась донька ОСОБА_2 Маргаріта, ІНФОРМАЦІЯ_1 В свідоцтві про народження доньки відповідач вказаний батьком. Під час сумісного проживання відповідач свою заробітну плату витрачав майже всю на свої розваги, з приводу чого у них виникали постійні сварки. 29.06.2015 року сумісне життя з відповідачем припинені. Відповідач зібрав свої особисті речі та пішов з сімї. Вказує, що дитина знаходиться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. На даний час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Дитина часто хворіє. Зазначає, що одній утримувати доньку їй важко. Відповідач офіційно не працює, але має вантажний автомобіль, який орендує на протязі кількох років. Має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, в добровільному порядку регулярну матеріальну допомогу відповідач на утримання доньки та на її утримання не надає.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2017 року (а.с. 21-22) позов позивача у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1200,00 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 07.06.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Відповідач ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (фактично в частині відмови у задоволенні позовних вимог), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 26-29) просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні коштів на її утримання та постановити нове рішення, яким стягнути з відповідача кошти на її утримання у розмірі 2500,00 грн. щомісячно, змінити рішення в частині стягнення аліментів на утримання доньки та стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі 3000,00 грн.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною скаргою відкрито (а.с. 32), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 34).

У судове засідання 16 листопада 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 49-50) позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_2 за договором адвоката (а.с. 51-52) ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 10, 11, 60, 88, 174, 212-215, 367 ЦПК України, ст. ст. 180-183, 191 СК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відношеннях.

Від сумісного життя мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, копія а.с.4).

На даний час сторони разом не проживають, малолітня дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Обставини, визнані сторонами у цій справі, не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України.

Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини у добровільному порядку не надає.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

У відповідності зі ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.182 СК України при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

В силу вимог ст. 182 ч. 2 СК України в редакції, яка була чинною на час ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу.

Відповідно до ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідного до закону.

Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років з 1 травня 2017 року складає 1426,00 грн.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.

При визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі суд першої інстанції правильно врахував стан здоровя дитини, яка має хронічні захворювання, перебуває на обліку у лікаря алерголога з діагнозом: алергічний персистируючий цілорічний риніт, харчова алергія, латентний період, гостра кропивниця в анамнезі; на обліку у лікаря - кардеолога з діагнозом: синусова аритмія на фоні вегето-судинної дистонії, спостерігається у лікаря отоларинголога з діагнозом: вазомоторний риніт, аденоїдні вегетації ІІ ступеню, у лікаря-невролога з діагнозом: бульварний синдром, астеноневротичний синдром, у лікаря психіатра з діагнозом: F 90., F 90.1 (а.с. 12), що позивачка не працює, знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до шести років (а.с. 10-11); матеріальне становище відповідача, якій офіційно не працевлаштований, у якого відсутній регулярний та стабільний дохід, якій не має на утриманні інших непрацездатних осіб та не має обєктів нерухомості та автомобілів.

Належні допустимі докази протилежного та зокрема, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини на користь позивача у розмірі 3000,00 грн. на місяць, у матеріалах цієї справи відсутні.

З урахуванням вище зазначеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини, що перевищує 1200,00 грн., є необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст.84 СК України передбачено, що якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.

Наявність у дитини вад фізичного чи психічного розвитку має бути підтверджена відповідними медичними документами. При цьому, доказування має ґрунтуватися не лише на медичному діагнозі, а й на висновку лікарів щодо цього питання. Такими доказами ми може бути не довідка лікаря, а висновок відповідної медичної комісії, що дитина тяжко хворіє і не може розвиватися без допомоги матері.

Позивач ОСОБА_2 у суді першої інстанції наполягала, що дитина має хронічні захворювання та часто хворіє, на підтвердження чого надала довідку КЗ «ЦПМСД №9» №44/01-6 від 10.05.2017 (а.с.12).

Однак, позивачем ОСОБА_2 не було надано суду першої інстанції висновку медичної комісії щодо цього питання, тобто доводи позивачки не були підтверджені і не доведені належними допустимим (письмовими) доказами у суді першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача у цій справі щодо стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі, що перевищує 1200,00 грн., та стягнення коштів на утримання позивача до досягнення дитиною шести років у будь-якому розмірі взагалі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи, зокрема в усному порядку розяснював у судовому засіданні 07 липня 2017 року позивачу ОСОБА_2 її право заявити клопотання про надання часу для надання будь-яких інших належних письмових доказів на підтвердження наявності у дитини вад фізичного чи психічного розвитку (відповідний висновок ВКК) та наслідки незаявлення цього клопотання, а саме: що суд буде розглядати дану справу у даному судовому засіданні за наявними у цій справі матеріалами та доказами, що підтверджується звукозаписом судового засідання від 07.07.2017 року (диск а.с. 23); також суд першої інстанції розяснював позивачеві її право на уточнення позовних вимог у цій справі, зокрема заявлення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання дитини додаткових витрат, що викликані хворобою дитини.

Однак, ОСОБА_2 не скористалась своїми вищезазначеними правами позивача, розясненими їй судом першої інстанції, вважала за можливе розглядати дану справу у судовому засіданні 07 липня 2017 року за наявними у цій справі матеріалами та доказами та за заявленими нею вищезазначеними позовними вимогами.

Позивач ОСОБА_2 лише в апеляційному суді через свого представника у судовому засіданні надала для долучення до матеріалів цієї справи копію консультативного висновку лікаря алерголога від 14.04.2017 року (а.с. 53-54), витяг з Інтернету від 15.11.2017 року з обявою про надання послуг вантажних перевезень із зазначенням номеру мобільного телефону для звязку (а.с. 55), копію виписного епікризу № 1256 відносно дитини за період з 31.01.2017 року по 02.02.2017 року (а.с. 56), копія виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого дитини (а.с. 57), копію довідки КУ «ЦПМСП № 9» про потребу дитини у домашньому догляді через хворобу I 30, I 35.2, F 90., F 90.1, яка дійсна до 23 липня 2017 року (а.с. 58), копію запису у карточці про наявність висновку ВКК № 141 д-з G 90.9, F 80.1, F 90.0, F90.1 довідка по догляду за дитиною з 24.07.2017 року по 23.01.2018 року (а.с.59), копію картки спадкоємності дитини (а.с. 60), копії квитанцій на придбання ліків (а.с.61).

Однак, серед цих документів знов відсутня копія саме висновку відповідної комісії на підтвердження наявності у дитини вад фізичного чи психічного розвитку та потреби останньої в уході матері до 6 років (зокрема висновку ВКК № 141 на підтвердження наявності у дитини д-зу G 90.9, F 80.1, F 90.0, F90.1 довідка по догляду за дитиною у період з 24.07.2017 року по 23.01.2018 року тощо).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, які суд апеляційної інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України може прийняти до уваги у цій справі з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача, є вищезазначені матеріали та докази позивача ОСОБА_2

Проте, останніми не спростовуються правильно встановлені фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції.

Оскільки, якщо участь батька відповідача ОСОБА_3 у додаткових витратах на дитину Маргаріту, ІНФОРМАЦІЯ_1, що викликані її хворобою (ст. 185 СК України), є обовязковою, то позивач ОСОБА_2, як мати дитини у разі проживання з нею цієї дитини до 6-ти років за наявності у дитини вад фізичного або психічного розвитку, має право на утримання з боку відповідача ОСОБА_3, за умови, що чоловік ОСОБА_3 може надавати матеріальну допомогу (ст. 84 ч. 4 СК України).

Дитині станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі (07 липня 2017 року) було 4 (роки) без 16 днів.

Відповідач ОСОБА_3 у суді першої інстанції позов позивача у частині стягнення з нього аліментів на утримання позивача, як матері дитини, до досягнення дитиною шести років, не визнав у повному обсязі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог останньої та зокрема, що чоловік ОСОБА_3 може надавати матеріальну допомогу на утримання позивача, як матері дитини, до досягнення дитиною шести років, у будь-якому розмірі взагалі.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

В силу вимог ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних … осіб… в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач ОСОБА_6 позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину (вже понесених чи наперед), що викликані хворобою останньої, навіть після розяснення їй судом першої інстанції у цій справі у судовому засіданні, не заявляла у цій справі та вони не були предметом розгляду останнього, а, відповідно, й предметом перегляду апеляційним судом у цій справі.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Щодо аліментів на користь позивача у цій справі на утримання дитини, то відповідач у суді першої інстанції визнав ці позовні вимоги частково на суму 1000,00 грн., суд першої інстанції стягнув аліменти на дитину у розмірі 1200,00 грн.

Оскільки, суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із вимог ст. 141 СК України, за змістом якої мати, батько мають рівні … обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції прожитковий мінімум для дитини у віці до 6 років становив 1426,00 грн. з 01.05.2017 року (ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік).

Таким чином, кожен з батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають забезпечити дитині утримання на 713,00 грн. кожний щомісяця (розрахунок: 1426,00 грн. /2 особи).

Аліменти на дитину, визначені судом у цій справі за рішенням суду у розмірі 1200,00 грн. перевищують вищезазначену суму 713,00 грн.

ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів того, що ОСОБА_3 має дохід чи матеріальне становище, які дозволяють останньому платити більший розмір аліментів на дитину, ніж 1200,00 грн. щомісяця, що визначений судом першої інстанції за оскаржуємим рішенням суду першої інстанції у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуємій частині, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, суд першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив оскаржуємим рішенням питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, та допустив негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць, що узгоджується із вимогами ст. 367 ч. 1п. 1 ЦПК України, і стягнув аліменти на дитину, починаючи з 07.06.2017 року дати подачі позову позивачем до суду (а.с. 1), що узгоджується із вимогами ст. 191 СК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі в оскаржуємій частині або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що ОСОБА_2 взагалі була звільнена в силу вимог Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне розяснити ОСОБА_2 її право у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання про стягнення з ОСОБА_3 додаткових витрат на дитину (вже понесених чи наперед), що викликані хворобою дитини (ст. 185 СК України), а також питання про зміну (збільшення) розміру аліментів на дитину за наявності обставин, передбачених ст. 192 СК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_7ОСОБА_8