АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Посунся Н.Є.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2010 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське фінансове агентство "Верус", ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2010 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус", ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № K2XVAE00006207 від 13.06.2007 року, за умовами якого, позивач надав, а відповідач отримав у кредит грошові кошти. Зобов'язання відповідача за вказаним договором, забезпечені порукою на підставі договорів поруки укладених між позивачем та іншими відповідачами. У зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань за кредитним договором, виникла заборгованість, яку відповідачі добровільно не погашають, тому позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути на його користь солідарно з: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рахунок погашення заборгованості за договором № K2XVAE00006207 від 13.06.2007 року - 105 687,69 дол. США та судові витрати; стягнути на його користь солідарно з: ТОВ "УФА "Верус", ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - 200,00 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2010 року позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № K2XVAE00006207 від 13.06.2007 року - 837 470, 04 грн.

Стягнуто солідарно з ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус", ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № K2XVAE00006207 від 13.06.2007 року - 200 грн., у рахунок повернення витрат на ІТЗ розгляду справи - 120 грн.

Стягнуто солідарно з ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус", ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь держави судовий збір -1700 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції відносно неї скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову банку до неї, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус" та в частині позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між позивачем ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № K2XVAE00006207 від 13.06.2007 року, за умовами якого позивач зобов'язався надати кредит у сумі 30 400 дол. США, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки, що підтверджується копією зазначеного договору (а.с.16 -18).

Відповідачем на виконання умов договору № K2XVAE00006207 від 13.06.2007 року було отримано 30 400 дол. США, що підтверджується копією відповідної квитанції (а.с. 60).

Також встановлено, що заборгованість за кредитним договором № K2XVAE00006207 від 13.06.2007 року станом на 18.05.2010 року становить 105 687,69 дол. США, що за курсом НБУ складає 837 670,04 грн., ці обставини підтверджуються поясненнями представника позивача у судовому засіданні та розрахунком заборгованості (а.с. 62-63).

Між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ПАТ КБ "ПриватБанк" був укладений договір поруки № K2XVAE00006207/1 від 13.06.2007 року, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником своїх обов'язків за кредитним договором № K2XVAE00006207 від 13.06.2007 року в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, пені та інших штрафних санкцій, що підтверджується копією зазначеного договору (а.с. 19).

Крім того, умовами договору поруки № K2XVAE00006207/1 від 13.06.2007 року, п.12 визначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені) застосовується позовна давність в один рік.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до умов кредитного договору № K2XVAE00006207 від 13.06.2007 року відсутнє посилання щодо збільшення строку позовної давності за зверненням щодо стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, комісії, неустойки пені, штрафів за даною угодою.

Таким чином, звернувшись із зазначеними позовними вимогами до суду 20 січня 2010 року, період за який має бути стягнута пеня рахується з 20 січня 2009 року, а розмір заборгованості розраховано позивачем, з урахуванням уточнень (т.1а.с.61,62-63), станом на 18.05.2010 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вимоги щодо стягнення пені заявлені в межах встановленого договором строку позовної давності однак, період нарахування пені у зв»язку з порушенням відповідачами зобов»язань за договором має бути зменшено, з урахуванням строку позовної давності до вказаних вимог за період з 20 січня 2009 року по 20 січня 2010 року, а також до 28 351,26 доларів США.

Крім того, згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки перевищує розмір боргового зобовязання, колегія суддів вважає наявні підстави для застосування до спірних правовідносин норми частини третьої статті 551 ЦК України.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»).

Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 01 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15, а також у постановах № 6-2134 цс 15 від 21.12.2016 року та № 6-1672цс16 від 21.12.2016 року, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими до застосування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що розмір пені має бути зменшено, з урахуванням встановлених обставин у справі, про які зазначала апелянт, її скрутне матеріальне становище до 2 523, 37 доларів США та стягнуто у національній валюті України гривні, курс якої у відношенні до долара США на час надання остаточного розрахунку станом на 18.05.2010 року встановлено НБУ на рівні 7,9259 грн. за долар США та становить в еквіваленті 20 000 грн.

Вирішуючи позовні вимоги Банку про стягнення з відповідачів штрафів, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-2003цс15.

Крім того, згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 26 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд апеляційної інстанцій, дійшов висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, однак, вважає, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Однак, позивач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Аналогічний висновок викладений у правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року.

За таких підстав, колегія вважає, що не підлягає стягненню заборгованості по комісії за користування кредитом 1 974,48 доларів США, що еквівалентно 15 649,53 грн.

Також встановлено, що 12.01.2009 року між відповідачем ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус" та позивачем ПАТ КБ "ПриватБанк" був укладений договір поруки № 467, за умовами якого ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус" зобов'язалось відповідати перед позивачем за виконання відповідачем своїх обов'язків за укладеними договорами, що підтверджується копією зазначеного договору та додатку № 1 до нього (а.с. 14-15).

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення заборгованості із неї у звязку із припиненням дії договору поруки є такими, що спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами спірних правовідносин і суду не надано доказів, що підтверджують посилання апелянта на припинення дії договору.

Також, апеляційний суд не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що договір поруки укладений з порушенням вимог чинного законодавства, тому є неукладеним, оскільки ОСОБА_2 не зверталась до суду із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору поруки.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити частково позовні вимоги позивача, стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № K2XVAE00006207 від 13.06.2007 року, станом на 18.05.2010 року 33 732 ,70 доларів США, що еквівалентно 267 362, 01 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 27 240,08 доларів США, у тому числі заборгованості за прострочення тіла кредиту 11 001,23 доларів США, що еквівалентно - 215 902,15 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом 6 492,62 доларів США, що еквівалентно 51 459,85 грн. та пеню за несвоєчасність зобовязань за договором 20 000,00 грн.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, банком подано до суду позов, де одним з відповідачів є ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус".

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745ц15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд на вищевказані розяснення уваги не звернув, належним чином не перевірив чи підлягають заявлені вимоги позовної заяви розгляду за правилами цивільного судочинства та на порушення вимог ст. 12 ГПК України, помилково розглянув справу в частині позовних вимог банку до ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус" в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне в частині позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус" провадження у справі в цій частині закрити, оскільки, розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду.

За положеннями статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки, позивачу був відстрочений судовий збір ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2010 року, тому слід стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь держави судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 455 грн. з кожного.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2010 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське фінансове агентство "Верус", ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № K2XVAE00006207 від 13.06.2007 року станом на 18.05.2010 р. 33 732 ,70 доларів США, що еквівалентно 267 362, 01 грн., яка складається з:

●заборгованості за кредитом - 27 240,08 доларів США, у тому числі заборгованості за прострочення тіла кредиту 11 001,23 доларів США, що еквівалентно 215 902,15 грн.;

●заборгованості за відсотками за користування кредитом 6 492,62 доларів США, що еквівалентно 51 459,85 грн.;

та заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, що в еквіваленті складає 20 000 грн.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське фінансове агентство "Верус"про стягнення заборгованості - закрити.

В іншій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь держави судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі по 455 грн. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П. Красвітна

ОСОБА_6