АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/1347/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/390/К/17 суддя Багрова А.Г.
Категорія № 59 (1) Доповідач Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Митрофанової Л.В.

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», реєстраційна служба Нікопольської міської ради, ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, -

ВСТАНОВИЛА:

05 березня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3, треті особи Комунальне підприємство „Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації, реєстраційна служба Нікопольської міської ради, ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок.

В обґрунтування позову посилалась на те, що рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.04.2011 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок 1 по вулиці Ізюмській в м. Нікополь Дніпропетровської області скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.07.2012 року, однак на даний час інформація щодо права власності за ОСОБА_3 на цей будинок безпідставного залишається в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, чим порушується право власності попереднього власника цього будинку - ОСОБА_4, та відповідно її право на отримання компенсації боргу за рахунок цього спірного майна, стягнутого з ОСОБА_4 за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року, у звязку з чим, просила суд скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на житловий будинок №1 по вулиці Ізюмська в м. Нікополі Дніпропетровської області за ОСОБА_3

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вказує, що суд дійшов хибного висновку про недоведеність позивачем порушення її прав та інтересів, адже позивачем обґрунтовувались позовні вимоги.

Зокрема, посилається на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року, у справі 182/5951/15-ц, яким з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_2 борг в сумі 300 000 грн. Однак, боржник ОСОБА_4 сприяти у виконанні даного судового рішення не бажає, оскільки перебуває на заробітках за межами країни, та приїжджати до України не збирається, а тому зазначений борг позивач має намір самостійно стягнути за рахунок спірного житлового будинку. Однак, цьому перешкоджає незаконна реєстрація права власності за відповідачем на вказаний будинок. Отже, єдиною можливістю захистити її права та законні інтереси є задоволення судом її позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок №1, розташований по вулиці Ізюмській в м. Нікополь Дніпропетровської області.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суду вважає, що оскаржуване рішення відповідає вищевказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 06.04.2011 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області був розглянутий позов Нікопольського міськрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок і усунення перешкод у користуванні будинком та визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою вул. Ізюмська №1 у м. Нікополі та визнано за ОСОБА_5 право власності на зазначений житловий будинок, зобовязано ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні будинком №1 по вулиці Ізюмській у м. Нікополі, передавши їй вказаний будинок (а.с. 29-30, 40).

Як вбачається з рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.07.2012 року, та матеріалами справи підтверджено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.10.1997 року, право власності на домоволодіння №1 по вулиці Ізюмській в м. Нікополі було зареєстроване за ОСОБА_6

Станом на 12.05.2010 року право власності на вищевказане домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на підставі рішення Франківського районного суду м. Львів від 05.03.2009 року.

При цьому, в зазначеному рішенні від 06.04.2011 року судом було взято до уваги, що згідно відповіді голови Франківського районного суду м. Львова від 10.12.2009 року на запит начальника Нікопольського відділу УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області, 05.03.2009 року Франківським районним судом м. Львова рішення по справі №2-403/09 про визнання за ОСОБА_4 права власності на будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою буд. №1 по вулиці Ізюмській в м. Нікополі Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 не виносилось. Під цим номером зареєстрована інша справа, а суддя і секретар, які вказані у рішенні у Франківському районному суді, не працювали ( а.с.29-31).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за ОСОБА_3 07.09.2011 року зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями №1 по вулиці Ізюмській, м. Нікополь, Дніпропетровської області на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду від 06.04.2011 року ( а.с.14-15).

09.07.2012 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.04.2011 року скасоване та в задоволенні позовних вимог Нікопольського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_7 відмовлено (а.с.31).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що наявність безпідставної державної реєстрації права власності на житловий будинок №1 по вулиці Ізюмська в м. Нікополі Дніпропетровської області за ОСОБА_3, не скасованої на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.07.2012 року, порушує її майнові права, оскільки перешкоджає виконаннюрішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року про стягненняз ОСОБА_4 на її користь боргу в сумі 300 000 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності порушення особистих прав позивача.

Колегія суду погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Статтею 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до статті 14 ЦК України передбачено що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Статтею 178 ЦК України передбачено, що об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб до (ст. 316 ЦК України).

Відповідно до статті 318 ЦК України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Тобто, як вбачається з вищенаведених норм закону, лише власник майна може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", він регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Відповідно до статті 2 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Субєктами таких прав визначено: власник майна, орган державної влади, його посадова особа, іпотекодержатель, орган місцевого самоврядування, особа, за якою закріплений особовий рахунок в господарській книзі відповідної сільської, селищної, міської ради, або уповноважена нею особа, інший правонабувач - орендар, субєкт іншого права, похідного від права власності, іпотекодержатель, спадкоємець.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не є ні власником нерухомого майна житлового будинку 1 по вулиці Ізюмській в м. Нікополі, ні іпотекодержателем, ні особою, за якою закріплений особовий рахунок в господарській книзі відповідної сільської, селищної, міської ради, ні орендарем, ні субєктом іншого права, похідного від права власності на житловий будинок №1 по вулиці Ізюмська в м. Нікополі Дніпропетровської області. У звязку з чим, колегія суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність порушення прав позивача, а відтак, останньою не може порушуватись питання про скасування державної реєстрації права власності на вищевказаний будинок.

Так, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року № 182/5951/15-ц, з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_2 борг в сумі 300 000 грн. (а.с.58), проте сама по собі наявність зазначеного рішення не доводить обґрунтованість позовних вимог та не свідчить про порушення особистих прав позивача в даному спорі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відстуність правових підстав для задоволення позову.

Посилання апелянта на необхідність самостійного виконання нею вищевказаного судового рішення також не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані та відповідають дійсним обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

ОСОБА_8