Придніпровський районний суд м.Черкаси
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2017 року Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі

головуючого судді Шиповича В.В.

секретаря Євтушенко М.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України та на тимчасово окуповану територію України без згоди та супроводу батька, за участі служби у справах дітей Черкаської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у грудні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України та на тимчасово окуповану територію України без згоди і супроводу батька, вказавши, що вона із відповідачем у період з 2001 по 2015 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає із матір'ю, а батько мешкає окремо. Дитина має слабкий імунітет та за висновком лікарів потребує у тому числі санаторно-курортного лікування. Позивач стверджувала, що має родичів у Російський Федерації в місті Москві та друзів в АР Крим у м. Севастополі, які постійно запрошують їх у гості, забезпечуючи при цьому безоплатне перебування, що є дуже важливим зважаючи на невеликі доходи сім'ї. Раніше ОСОБА_3 надавав свою згоду на виїзд дитини за межі України, однак останнім часом відмовляється це робити завдаючи тим самим шкоди інтересам дитини. Оскільки згідно ст. 7, 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини позивач просила суд надати дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_4 в Російську Федерацію та на тимчасово окуповану територію України - АР Крим у супроводі матері, без згоди та супроводу батька, у період з дня набрання судовим рішенням законної сили до 01.09.2017 року.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, наполягали на задоволенні позовних вимог та підтвердили обставини викладені у позові. ОСОБА_1 додатково пояснила, що не має наміру залишатися із дитиною на постійне місце проживання в Російській Федерації чи АР Крим.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 у судовому засіданні за їх участі позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали. Подали письмові заперечення проти позову посилаючись на те, що АР Крим на даний час є окупованою територією, де не діють органи державної влади України, а тому перебування дитини на цій території створює підвищену небезпеку та ризики для її життя і здоров'я, та можливість порушення прав і свобод дитини. Належних доказів необхідності лікування сина в АР Крим чи Російській Федерації позивачем суду не надано. Також відповідачу не відомі умови проживання родичів позивача у РФ, їх спосіб життя, а надавати дозвіл на виїзд сина закордон «всліпу» він не бажає. Крім того побоюється, що ОСОБА_1 залишиться на постійне місце проживання із дитиною в РФ. Натомість він сам бажає проводити із сином відпочинок на березі Чорного моря без супроводу матері, однак такі пропозиції відхиляються.

Служба у справах дітей Черкаської міської ради листом №266/30-03-03 від 18.01.2017 року повідомила суду про те що підтримує позов ОСОБА_1 в частині надання дозволу на виїзд дитини в РФ у супроводі матері без згоди батька. В частині надання дозволу на виїзд дитини до окупованої території України - АР Крим просили вирішити позовні вимоги на розсуд суду.

Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, оголосивши висловлену письмово позицію Служби у справа дітей, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Черкаси та його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.12.2014 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 17.03.2015 року - розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений 22.11.2001 року (а.с. 5).

ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 мешкають спільно, а відповідач ОСОБА_3 проживає окремо, що не заперечувалось сторонами.

Згідно довідки Дитячої поліклініки №2 Черкаської міської дитячої лікарні (а.с. 8), - ОСОБА_4 перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: часто довготривало хворююча дитина, гіперметропичний астигматизм, атопичний дерматит, ВСД за змішаним типом. Дитина потребує лікування та щорічного санаторно-курортного оздоровлення на Чорноморському узбережжі Криму або Північного Кавказу за наступними профілями: хвороби дихальних шляхів, шкіри, нервової й серцево-судинної системи, шлунково-кишкового тракту.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.08.2016 року у справі №711/2878/16-ц, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26.10.2016 року (а.с. 34-38) надано дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька на тимчасовий виїзд до РФ з 25.10.2016 року по 16.11.2016 року та з 25.12.2017 року по 15.01.2017 року, а також на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території України - АР Крим з 04.08.2016 року по 20.09.2016 року.

Листами від 08.12.2016 року та 03.12.2016 року ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 звернулися до ОСОБА_3 з проханням дати дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_4 у супроводі матері до РФ та АР Крим (а.с. 39-40).

ОСОБА_1 має доньку - громадянку України ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, яка на законних підставах перебуває на території Російської Федерації та проживає у м. Москва, що підтверджено свідоцтвом про народження, копією паспорта та міграційною карткою (а.с. 41-43).

Таким чином у м. Москві проживає сестра неповнолітнього ОСОБА_4.

При цьому наданими суду доказами, а саме фотознімками підтверджено, що ОСОБА_4 разом із матір'ю вже перебував в гостях у ОСОБА_6 в м. Москві у 2015 році (а.с. 46).

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_1 та її сина знає тривалий час і підтримує дружні відносини. Влітку 2016 року ОСОБА_1 не змогла із сином поїхати ні до Криму до друзів ні до Москви до своєї доньки у зв'язку із відсутністю відповідної згоди ОСОБА_3. При цьому дитина дуже хотіла поїхати на море і переживала з цього приводу.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що мешкає у м. Севастополі де має власне житло та є подругою ОСОБА_1. Щорічно, у тому числі в 2017 році у літній період запрошує ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_4 до себе в гості для відпочинку і оздоровлення.

ОСОБА_3 неодноразово давав згоду на виїзд ОСОБА_4 у супроводі ОСОБА_1 до Російської Федерації, що підтверджено його нотаріально посвідченими заявами від 26.07.2012 року та від 18.06.2011 року (а.с. 49-50).

Крім того суд враховує, що ОСОБА_3 своєю заявою від 16.04.2015 року посвідченою нотаріусом Іващенко Г.М. також дав згоду на тимчасовий виїзд у період з 01.06.2015 року по 01.09.2015 року неповнолітнього ОСОБА_4 у супроводі ОСОБА_1 як до Російської Федерації так і до АР Крим (а.с. 48).

При цьому станом на квітень 2015 року Автономна республіка Крим вже була окупованою територією про що ОСОБА_3 мало б бути достовірно відомо. А тому посилання відповідача про неможливість поїздки дитини на тимчасово окуповану територію є непереконливими.

Згідно ч.1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Відповідно до ст. 150 СК України, - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини , її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною третьою статті 313 ЦК України, - фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. N 724, - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у том числі у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, законодавством України передбачена можливість надання судом дозволу на разовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням строку початку і закінчення такого виїзду.

ОСОБА_1 звертаючись до суду із розглядуваним позовом діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, виїзд дитини за межі України та на тимчасово окуповану територію України носить тимчасовий характер, не пов'язаний зі зміною постійного місця проживання чи еміграцією, має на меті фізичний, духовний та інтелектуальний розвиток дитини, сприятиме оздоровленню ОСОБА_4 на Чорноморському узбережжі АР Крим, розширенню світогляду дитини, а також можливості спілкування брата та сестри.

Доказів наявності реальної загрози життю, здоров'ю чи розвитку неповнолітнього ОСОБА_4 на території Російської Федерації чи в Автономній республіці Крим відповідачем суду не надано.

Доводи ОСОБА_3 про те, що він може сам запропонувати влітку 2017 року відпочинок із сином на Чорноморському узбережжі без супроводу матері, не спростовують висновків суду. При цьому суд враховує, що на відміну від ОСОБА_1 пропозиції відповідача щодо такого відпочинку не конкретизовані.

В той же час, якщо ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_1 порушує його права на участь у вихованні дитини, він не позбавлений права звернутися до органу опіки та піклування або суду для встановлення способів участі батька у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Однак не дивлячись на те, що з 2014 року сторони проживають окремо і дитина проживає із ОСОБА_1, суду відповідачем не повідомлено про те, що він звертався до органу опіки та піклування чи до суду за захистом своїх прав та встановлення способів участі батька у вихованні свого сина ОСОБА_4.

Неприязні відносини, які на даний час склалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і відсутність порозуміння між сторонами, не повинні впливати на інтереси неповнолітнього ОСОБА_4.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню та неповнолітньому ОСОБА_4 необхідно дати дозвіл у супроводі матері, без згоди та супроводу батька у період з 01.06.2017 року до 01.09.2017 року здійснити один тимчасовий виїзд до Російської Федерації та один тимчасовий виїзд на окуповану територію України - АР Крим. При цьому ОСОБА_1 в будь-якому разі зобов'язана забезпечити повернення ОСОБА_4 до України не пізніше 01.09.2017 року.

Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України про те що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

ОСОБА_1, як інвалід 2 групи звільнена від сплати судового збору, а тому судовий збір із ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь держави.

Крім того позивач просила суд стягнути на її користь витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України, - витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка є фахівцем в галузі права, має вищу юридичну освіту та здійснює підприємницьку діяльність у сфері права, 20.12.2016 року було укладено Договір про надання правової допомоги у розглядуваній справі.

Згідно Квитанції від 24.03.2017 року ОСОБА_1 сплачено СПД ФО ОСОБА_2 4000 гривень за надання правової допомоги по договору від 20.12.2016 року.

ОСОБА_1 та СПД ФО ОСОБА_2 складено Акт прийняття-передачі наданих послуг загальною тривалістю 6 годин 40 хвилин, у тому числі консультації, складання позову, формування пакету документів, підготовка клопотань, копіювання письмових матеріалів, участь у судових засіданнях.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції, що діє з 01.01.2017 року), - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

До 01.01.2017 року ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачала, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Правова допомога ОСОБА_1 по даній справі надавалася у період з грудня 2016 року по березень 2017 року.

З 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати складав 1600 гривень. З 1 січня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 1600 гривень.

При розрахунку витрат на правову допомогу ОСОБА_1 виходила із вартості 1 години наданої допомоги у 600 гривень, що не перевищує граничний розмір встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (1600 грн. х 40% = 640 гривень).

В той же час суд не погоджується із тим що формування пакету документів, копіювання документів є правовою допомогою.

Крім того згідно журналів судових засідань у справі №711/11025/16-ц судове засідання 07.02.2017 року тривало 83 хвилини, а не 2 години 15 хвилин, як зазначено у розрахунку позивача, а судове засідання 09.03.2017 року тривало 9 хвилин, а не 20 хвилин, як зазначено у розрахунку позивача.

Таким чином розмір витрат на правову допомогу, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача становить 2670 гривень, а саме за консультацію (60 хв.), складання позовної заяви (60 хв.), складання трьох клопотань (55 хв.), участь у судових засіданнях (92 хв.), а усього за 4 години 27 хвилин, тобто 267 хвилин.

На підставі викладеного, керуючись ст. 313 ЦК України, ст. 150, 155 СК України, п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду Україну громадян України», ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст.ст. 10-11, 60-61, 84, 88, 169, 209, 212, 214-215, 217, 218, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 на тимчасовий виїзд з України до Російської Федерації у період з 01.06.2017 року і до 01.09.2017 року, зобов'язавши ОСОБА_1 повернути неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на територію України не пізніше 01.09.2017 року.

Надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території України - Автономної республіки Крим у період з 01.06.2017 року і до 01.09.2017 року, зобов'язавши ОСОБА_1 повернути неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на територію України не пізніше 01.09.2017 року.

Стягнути із ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь держави судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Стягнути із ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 витрати на правову допомогу в сумі 2670 (дві тисячі шістсот сімдесят) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні при проголошенні судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Головуючий: В. В. Шипович