Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №331/6384/16 Головуючий у 1 інстанції Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/778/3998/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2017 року у справі за позовомОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання поруки припиненою, -

В С Т А Н О В И Л А:

у вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання поруки припиненою.

В позові зазначав, 29.10.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Люксор-Трейдинг» було укладено договір про надання кредитної лінії № Сrl-SME200/209/2007. Так, 30.10.2007 року та 02.11.2007 року ЗАТ «ОТП Банк» здійснив видачу кредитних коштів ТОВ «Люксор-Трейдінг» у розмірі 250 000 грн. В якості забезпечення наданого кредиту 29.10.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № SR-SME200/209/2007, згідно з яким ОСОБА_3 зобовязався відповідати перед банком за виконання позичальником боргових зобовязань за кредитним договором. ПАТ «ОТП Банк» предявив вимоги до ТОВ «Люксор-Трейдінг» 13.01.2009 року про повне погашення заборгованості за кредитним договором, протягом шести місяців від дня направлення вищевказаної вимоги мав право звернутися до суду з позовом до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором. ПАТ «ОТП Банк» предявив позов до ТОВ «Люксор-Трейдинг» та ОСОБА_3 лише 16.02.2010 року, про що свідчать матеріали цивільної справи № 2-1623/10, яка була розглянута Жовтневим районним судом м. Запоріжжя. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати договір поруки № SR-SME200/209/2007 від 29.10.2007 року припиненим з 13.07.2009 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Встановлено, що 29.10.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Люксор-Трейдінг» було укладено договір про надання кредитної лінії № Сrl-SME200/209/2007, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредитну лінію, а позичальник приймає її на умовах: ліміт кредитної лінії 250 000,00 грн. зі сплатою 16,9% річних.

В забезпечення виконання зобовязань за договором про надання кредитної лінії № Сrl-SME200/209/2007 від 29.10.2007 року, між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № SR-SME200/209/2007 від 29.10.2007 року.

Згідно з п. 1.1 договору поруки передбачено, що поручитель зобовязується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобовязань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобовязань.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з п. 1.2 договору поруки, поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобовязань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2010 року позов ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «Люксор Трейдінг», ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено; стягнуто солідарно з ТОВ «Люксор Трейдінг», ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Банк» суму боргу за кредитним договором у розмірі 364 505,64 грн., 1700 грн. судового збору, 120 грн. за інформаційно-технічне забезпечення слухання справи.

Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обовязковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України).

До аналогічного висновку приходить Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 06 липня 2016 року по справі № 6-1199цс16, котра відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Судом вірно зазанчено, що позивач ОСОБА_3 після розгляду справи Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, будучи стороною у справі, міг подати заяву про перегляд заочного рішення та оспорити вказаний договір. Разом з тим, вказаними процесуальними правами ОСОБА_3 не скористався, враховуючи що ним 05.08.2010 року особисто було отримано заочне рішення, що підтверджується повідомленням пошти, яке міститься в матеріалах справи № 2-1623/2010. Крім того, 26.07.2016 року відповідно до заяви позивач отримав копію рішення суду, що підтверджується відміткою про отримання з його особистим підписом, яке також міститься в матеріалах справи № 2-1623/2010.

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про визнання поруки припиненою за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя та про відсутність підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України немає.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: