Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2017 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі Калашніковій Л.Д., Горбані О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

представника позивача - адвоката Виговської Л.В.,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до районного суду з позовною заявою, в якій у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, просить визнати за нею право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, що у Подільському районі м.Києва, за ОСОБА_5 - визнати право власності на 1/4 частину вказаної квартири. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона з 15 червня 2002 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.09.2012 р. Від даного шлюбу сторони мають трьох дітей: неповнолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, малолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. В період шлюбу сторони придбали трьохкімнатну квартиру за адресою - АДРЕСА_1, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачка зазначає, що відповідач регулярно порушує її права на вільне володіння та користування вказаною квартирою, як результат, маючи власне житло, вона та спільні з відповідачем діти вимушені жити в орендованій квартирі, що призводить до додаткових витрат. Також, позивачка, посилаючись на те, що саме на її утриманні знаходяться їх спільні з відповідачем діти та посилаючись на норми СК України вважає, що необхідно відступити від презумції рівності часток. Оскільки домовленості про добровільний поділ зазначеного майна між сторонами не досягнуто, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Позивачка додала, що квартира була придбана у шлюбі з відповідачем. 15.12.2016 року ОСОБА_5 вигнав її з вказаної квартири, а з 19.05.2017 р. діти також проживають з нею.

Представник позивача пояснила, що 20.07.2005 р. подружжям була продана квартира за адресою - АДРЕСА_2, яка була зареєстрована на ім»я ОСОБА_2 Отримані від продажу вказаної квартири кошти, сторонами було вкладено в інший об'єкт інвестування. 25.12.2009 р. між відповідачем та Виконавчим органом Київської міської ради укладено попередній договір №28 про переуступку права вимоги та поновлення права потерпілого від злочинної діяльності групи будівельних компаній «ЕЛІТА-ЦЕНТР» на отримання житла. За передачу права вимоги відповідачу зобов'язалися надати житло - квартиру АДРЕСА_1, що у Подільському районі м.Києва. В червні 2011 р. на вказану квартиру було видано свідоцтво про право власності на ім»я відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана відповідачем за власні кошти, так як останній мав високооплачувану роботу і саме він фінансово забезпечував свою сім»ю. У зв'язку з цим, квартира була оформлена саме на відповідача. Крім того, вказував, що діти, після розірвання шлюбу з позивачем, проживають з ним та перебувають на його утриманні.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2002 року.

Від шлюбу у сторони мають трьох дітей: неповнолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, малолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 21 вересня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 с. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Спірною є квартира АДРЕСА_1, що у Подільському районі м.Києва, яка відповідно до свідоцтва про право власності від 10.06.2011 р., виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), зареєстрована на ім»я ОСОБА_5, складається з 3 кімнат (жилою площею 46,6 кв.м, загальною площею 93,2 кв.м).

25.12.2009 р. між відповідачем та Виконавчим органом Київської міської ради укладено попередній договір №28 про переуступку права вимоги та поновлення права потерпілого від злочинної діяльності групи будівельних компаній «ЕЛІТА-ЦЕНТР» на отримання житла. За передачу права вимоги відповідачу зобов'язалися надати житло - квартиру АДРЕСА_1, що у Подільському районі м.Києва.

Вказаний договір укладався відповідачем в період зареєстрованого шлюбу і в інтересах сім'ї.

В судовому засіданні достеменно встановлено, що спірна квартира була видана сторонам як інвесторам, постраждалим від протиправних дій невстановлених осіб будівельної компанії «ЕЛІТА-ЦЕНТР», про вказано обома сторонами у справі, а також підтвердили свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_1

Оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що спірна квартира є об'єктом особистої власності відповідача, оскільки суду не було надано належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана не за рахунок спільних коштів подружжя. Суд не бере до уваги показання допитаних свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 про те, що відповідачем брався кредит, оскільки ці показання є неналежними доказами для встановлення таких обставин.

Крім того, відповідач, вказуючи, що квартира є його особистою власністю, зустрічного позову про визнання її об'єктом особистої власності не заявив.

Таким чином, оскільки квартира АДРЕСА_1 була набута у власність під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, на підставі ст.61 СК України вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі, а тому вказане майно подружжя підлягає поділу.

Щодо відступлення від рівності часток, суд вважає зазначити наступне.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Позивачка як на підставу відступлення від засади рівності часток, просила врахувати, що на її утриманні знаходяться їх спільні з відповідачем діти.

Однак, суд вважає, що таку обставину, що діти проживають з позивачкою не можна вважати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до ст. 70 СК України, оскільки сама ОСОБА_2 пояснювала, що діти проживають з нею лише з 19.05.2017 р., до цього часу вони проживали з відповідачем. Допитаний свідок ОСОБА_12 також показала, що позивач не мешкала в квартирі з червня 2015 р.

В судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу шлюбний договір (контракт) сторони не укладали та домовленості між ними не було, передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток вістуні, а тому при поділі вказаної квартири між подружжям суд виходить з рівності часток сторін у справі в об'єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Приписами частини 3 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 890,0 грн.

На підставі ст.ст. 60, 61, 63, 68-70 СК України, ст.ст.15, 16, 368, 369, 372 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 58, 59, 60, 61, 88, 208-209, 212, 213, 214-215, 218, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за:

-ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з 3 кімнат, жилою площею 46,6 кв.м, загальною площею 93,2 кв.м;

-ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_2, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з 3 кімнат, жилою площею 46,6 кв.м, загальною площею 93,2 кв.м.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 6 890,0 грн. (шість тисяч вісімсот дев'яносто грн. 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова