Номер провадження: 22-ц/785/7222/17
Номер справи місцевого суду: 509/4094/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.

при секретарі: Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 серпня 2017 року, -

встановила:

10 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Посилаючись на те, що 08 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області зроблено відповідний актовий запис № 138.

Від шлюбу є син, ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1.

13 вересня 2012 року за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 2/1521/3663/12 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

В період подружнього життя за спільні кошти позивачем та відповідачем придбано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

На даний момент позивач має намір поділити вищевказане нерухоме майно, що набуте колишнім подружжям за час шлюбу.

Та просив визнати за ним право приватної власності на 1/2 (одну другу) частку нерухомого майна, що в цілому складається із житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, що відповідає 1/2 (одній другій) частині зазначеного нерухомого майна, в порядку поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

Усі судові витрати, що пов'язані з розглядом цієї справи, покласти на відповідача.

29 березня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Посилаючись на те, що 3 жовтня 2005 року до вересня 2012 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них народився син - ОСОБА_4, 2009 року народження.

За час сумісного проживання ними з відповідачем був придбаний автомобіль ОСОБА_5, вартість якого складала 5000 доларів США, який має бути визнаний об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки відповідач має права водія, користується вказаним автомобілем, то за доцільне вважає відповідно до вимог ст.71 СК України стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію 1/2 частки у спільній сумісній власності у розмірі 2500 дол. США, що є еквівалентом 65000 грн.

Просила суд автомобіль ОСОБА_5 визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію замість 1/2 її частки у спільній сумісній власності подружжя - 2500 доларів США, що є еквівалентом - 65000 грн.

15 червня 2017 року позивач звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд визнати житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 серпня 2017 року в задоволенні первісного позову відмовлено в повному обсязі.

Зустрічний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 65000 грн. компенсації за 1/2 частину автомобіля «OPEL ASTRA», 1993 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1218 грн. сплаченого судового збору за подання зустрічної позовної заяви.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, у якій просять рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм права.

Позивач та його представник в судовому засіданні первісний позов підтримали та просили суд його задовольнити, зустрічний позов позивач визнав та проти його задоволення не заперечував.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили суд у його задоволенні відмовити у повному обсязі, зустрічний позов підтримали та просили суд його задовольнити у повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися, їх представників, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами і земельну ділянку, на якій він розташований, придбала ОСОБА_3 хоч і в період шлюбу, але за власні кошти.

Проте, з такими висновкаами районного суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам цивільного процесуального закону.

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однак в силу ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1, 2, 4, ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, спірне майно придбане позивачем і відповідачкою у період шлюбу.

Шлюбний договір між ними не укладався, домовленості про порядок придбання і поділу спільного майна не існувало.

Районний суд відмовив позивачеві у позові виходячи з того, що вважав доведеним факт придбання спірного майна за рахунок особистих коштів відповідачки, при цьому послався на пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які пояснили, що відповідачка продала належну їй у рівних частках з братом ОСОБА_6 квартиру у м. Одесі і отримані від продажу гроші, належні їй і брату вклала у придбання спірного будинку з господарськими спорудами, а також із довідки про ймовірну вартість квартири від 64286 до 80188 доларів США.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону.

Так договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. А отже обставини його укладення можуть підтверджуватись певними засобами доказування і не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, що встановлено ч. 2 ст. 59 ЦПК України. Тобто пояснення свідків щодо обставин укладення договору є недопустимими доказами і не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Із тексту договору купівлі-продажу квартири вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 та її брат ОСОБА_6 продали квартиру АДРЕСА_1, яка належала їм у рівних долях 14 січня 2010 року за 29500 грн., і пунктом 2.1 та п. 2.2 зазначили, що ця ціна є дійсною продажною вартістю квартири, тому у районного суду не було підстав визначати іншу вартість квартири.

Твердження суду про те, що від продажу квартири відповідачка отримала 34500 доларів США і вклала їх в придбання будинку є лише припущенням і не ґунтується на належних і допустимих доказах.

До того ж, районний суд не прийняв до уваги, що квартира була продана у січні 2010 року, а будинок придбано у листопаді 2010 року.

На думку судової колегії, за встановлених обставин, у суду першої інстанції не було підстав визнавати спірний житловий будинок з надвірними спорудами особистою власністю відповідачки, оскільки нею не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що будинок було придбано за її особисті кошти.

Угоди про порядок придбання будинку та розрахунків за нього між сторонами не укладались.

Відповідно до частини 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови позивачеві у задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку з надврними спорудами спільною сумісною власністю і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 -задовольнити.

Визнатибудинк з надвірними спорудами АДРЕСА_2 з надвірними спорудами і земельну ділянку, на якій вони розташовані, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по ? ідеальній долі.

У частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ автомашини, судова колегія вважає рішення таким, що відповідає вимогам закону і підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись: ст. 304; п. 3 ч. 1 ст. 307; п.п. 3, 4,ст. 309; 316; 317; 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 серпня 2017 - змінити.

Скасувати його в частині відмови у позові ОСОБА_2 про визнання житловогобудинку з надвірними спорудами спільною сумісною власністю подружжяі ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Вкизнати будинок АДРЕСА_2 з надвірними спорудами і земельну ділянку, на якій він розташований, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по ? ідеальній долі.

У решті - рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту його проголошення, але може бути оскаржене протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області:

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда

Т.В. Цюра