1Справа № 335/1117/16-ц 2/335/68/2017
«21» березня 2017 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Апаллонової Ю.В.
при секретарі Кудряшовій Ю.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Орджонікідзевського районного суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
Ухвалою суду від 04.04.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_1
Ухвалою суду від 28 липня 2016 року провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зупинено до 12 січня 2017 року для залучення до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_2, який вибув з процесу у звязку зі смертю.
Ухвалою суду від 23 лютого 2017 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Залучено до участі в справі правонаступника померлого відповідача ОСОБА_2 його спадкоємця ОСОБА_1.
У судове засіданні представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду справи був повідомлені належним чином, у відповідно до ст. 74 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від них не надходило.
Прийнявши до уваги думку представника позивача щодо вирішення справи в заочному порядку, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі.
Протягом дії Кредитного договору, станом на дату подачі позову, із ОСОБА_3 укладались Додаткові угоди, які не змінили обсягу кредитних зобов'язань ОСОБА_3.
Відповідно до умов п. 3.1 Кредитного договору, Банк надав позичальнику кошти на умовах забезпечення, строковості, повернення та плати за користування, а позичальник, в свою чергу, приймає кредит та зобов'язується повернути його не пізніше встановленого строку, сплатити проценти за користування кредитом, комісійні винагороди, можливі неустойки та інші витрати в порядку і на умовах, передбачених Кредитним договором.
Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 3 від 31.08.2012 року до Кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язався щомісячно 15 числа здійснювати часткове погашення кредиту та процентів відповідно до Графіку погашення, який є невід'ємною частиною Додаткової угоди № 3, а також самого Кредитного договору.
Відповідно до п. 9.1 Кредитного договору за порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та комісій, передбачених умовами Кредитного договору, ОСОБА_3 сплачує кредитору пеню в розмірі 0, 1 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення.
З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісійних, можливих неустойок та інших витрат за Кредитним договором, 23.08.2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки б/н, відповідно до умов якого Банком прийнято в іпотеку трикімнатну квартиру № 10 в будинку № 43 Б по вулиці Гастелло у м. Запоріжжя, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору дарування, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 22.03.2001 року за № 1258.
Зі свого боку Банк виконав свої зобов'язання - надав Відповідачу кредитні кошти в сумі 46 000, 00 (сорок шість тисяч) доларів США, а позичальник зі свого боку взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує.
21.08.2015 року Банк звернувся до ОСОБА_3 та його майнового поручителя із вимогою про усунення порушень за Кредитним договором, проте, зазначена вимога залишилась без виконання (отримана 26.08.2015 року майновим поручителем особисто, ОСОБА_3 листа не отримав). Наприкінці 2015 року майновий поручитель ОСОБА_3 ОСОБА_1 зверталась до Банку із пропозиціями щодо можливої реструктуризації кредитної заборгованості, внаслідок розгляду таких пропозицій Кредитним комітетом Банку прийнято відповідне рішення, проте згоди між сторонами не досягнуто.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із вимогами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язань, наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит на сплатити відсотки.
Приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.
Статтею 533 Цивільного кодексу України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банки на підставі банківської ліцензії мають право на розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. На підставі ст.49 цього Закону, розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власний ризик, власних умовах є кредитною операцією.
Згідно статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України.
З огляду на викладене, надання та одержання грошових коштів в межах кредитного договору в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні відповідними суб'єктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.
Таким чином, Позивач при видачі кредиту в іноземній валюті мав достатні юридичні підстави та законне право на надання кредиту в іноземній валюті.
Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позику (грошові кошти у тій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такий самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені Договором.
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, при укладенні Кредитного договору, Договору іпотеки, та всіх додаткових до них угод, сторонами було дотримано всіх цих вимог: договори не суперечили ані інтересам держави, ані інтересам окремих осіб, у тому числі інтересам Відповідача за позовом. Підписали всі договори правомочні дієздатні особи та засвідчили свої підписи печатками. Усі договори вчинені у письмовій формі з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення окремих видів правочинів. Оскільки підписали договори всі сторони - це свідчить про волевиявлення та узгодження дій з усіх сторін, про обізнаність щодо умов кредитування, зокрема про валюту кредитування, обізнаність щодо обсягу прав та обов'язків сторін, визначених в усіх договорах. У результаті вчинення вищевказаних договорів у кредитора виникло законне право вимоги на повернення кредитних коштів, нарахованих процентів, пені та інших платежів за кредитним зобов'язанням ОСОБА_2, отже настали реальні правові наслідки.
Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Згідно ч. 1ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
30 жовтня 2013 року на підставі рішення Загальних зборів Акціонерів Банку (протокол № 68) був затверджений передавальний акт, у відповідності до якого Банку було передано усе майно, права та обов'язки ПАТ «ФІДОБАНК» (ідентифікаційний код 34001693), зареєстрованого Національним банком України 25.01.2006 року (реєстраційний номер 303). ПАТ «ФІДОКОМБАНК» був правонаступником прав і зобов'язань Акціонерного комерційного банку «Престиж», створеного у формі відкритого акціонерного товариства, Відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк», а також Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк». Внаслідок цього, Банк є також правонаступником всіх прав та обов'язків Акціонерного комерційного банку «Престиж», створеного у формі відкритого акціонерного товариства «Ерсте Банк» та ПАТ «ФІДОКОМБАНК».
ОСОБА_2, який був боржником у кредитному зобовязанні помер 12.07.2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ЖС № 361704 (а.с.122)
Відповідно до ч.1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Пунктом 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.
Таким чином, обов'язок з відшкодування шкоди (яка в даному випадку для банку виникла внаслідок неповернення відповідачем боргу за кредитним договором) згідно зі ст.1219 ЦК України не є таким, що нерозривно пов'язаний з особою спадкодавця, а тому відповідно до вимог чинного ЦК України з його смертю цей обов'язок не припинився і спадкується його спадкоємцями, тобто є таким, що входить до складу спадщини.
З матеріалів спадкової справи № 1/2017, яка відкрита приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу встановлено, що спадкоємцем за законом першої черги ОСОБА_2 є його дружина, ОСОБА_1, яка 11 січня 2017 року подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини (а.с.139). Дочка ОСОБА_5 спадкоємець за законом відмовилася від прийняття спадщини 11.01.2017 року (а.с. 150).
12.01.2017 року до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори звернувся ПАТ «Фідобанк» в порядку ст. 1281 ЦК України із вимогою кредитора на заборгованість на день смерті ОСОБА_2 на 12.07.2016 року у розмірі 1129839,79 грн.(а.с.165).
16 лютого 2017 року нотаріус видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий № 80) на належні спадкодавцеві 1/5 частку квартири у АДРЕСА_1 площею 67,69 кв.м. (а.с.199).
24 січня 2017 року нотаріус видав ОСОБА_1 свідоцтво на право на спадщину за законом на автомобіль марки ВАЗ 2101,1973 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ( а.с.213).
Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Оскільки зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то підлягають застосуванню статті 1282, 1281 ЦК України.
Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Згідно з ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.
Відповідач у судове засідання жодного разу не з'явились, не надав суду заперечень проти позову позивача по цій справі взагалі та належних допустимих переконливих доказів на підтвердження своїх заперечень та, відповідно, у спростування обставин, викладених позивачем в обґрунтування його позову та встановлених судом у судових засіданнях по цій справі.
Судом встановлено, що обов'язок ОСОБА_1 щодо повернення суми боргу нарахованої за життя ОСОБА_2 перейшов до його спадкоємця- відповідача ОСОБА_1 , яка цього обов'язку у добровільному порядку не виконала, а відтак позовні вимоги є
законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 10,11, 60, 74, 88, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України,суд,
Позов Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Суддя: Ю.В. Апаллонова