Номер провадження: 22-ц/785/3066/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Овідіопольському районі Одеської області на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016 року у цивільній справі за позовомВідділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Овідіопольському районі Одеської області до Головного управління Держпраці в Одеській області про скасування акту, за участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія»,

встановила:

21 грудня 2016 року позивач - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Овідіопольському районі Одеської області (далі - Відділення ВДФССНВВ) звернувся до суду з позовом про скасування актів по ф. Н-1 та по ф. Н-5 від 07.11.2016р., складених під час проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 26.07.2016р. з майстром електрогосподарства ТОВ «Енергія» до Головного управління Держпраці в Одеській області, за участю третьої особи - ТОВ «Енергія».

У своїй позовній заяві позивач зазначав, що документи про нещасний випадок були оформлені з порушенням установлених вимог.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016 року позивачеві було відмовлено у відкритті провадження по справі, з тих мотивів, що розгляд даної справи відноситься до компетенції господарського суду, а не суду в порядку цивільного судочинства.

02 лютого 2017 року від позивача надійшла апеляційна скарга на зазначену вище ухвалу суду, в якій позивач ставить питання про її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржувану ухвалу суду, суд першої інстанції виходив із того, що розгляд даної справи згідно ст.15 ЦПК України і ст.12 ГПК України відноситься до компетенції господарського суду, а не суду в порядку цивільного судочинства.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, у відповідності до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України перебачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У відповідності до п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.02.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» при відкритті провадження у справі суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Як вбачається з позовних матеріалів, представник Відділення ВДФССНВВзвернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці в Одеській області, за участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія», про скасування акту спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 26 липня 2016 року за формою Н-5 від 07 листопада 2016 року, а також про скасування акту про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1 від 07 листопада 2016 року.

Тобто, по своїй суті позов направлений не на поновлення порушених трудових прав та обов'язків тієї чи іншої особи, а направлений саме на скасування акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку на виробництві та акту про нещасний випадок, які були складені комісією, утвореною наказом від 01 серпня 2016 року №944 Головного управління Держпраці в Одеській області.

Таким чином, в даному випадку спір виник між юридичними особами і не направлений на захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, оскільки жодна із фізичних осіб не заявлена особою, яка бере участь у справі.

В свою чергу, статтею 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у встановленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно із встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності. Угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Відповідно до ст. 12 ГПК України Господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав; справи про банкрутство; справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником. який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів; справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери; справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Таким чином, аналізуючи вимоги зазначених норм ГПК України, слід дійти висновку про те, що за змістом статей 1,12 ГПК України спори за участю юридичних осіб відносяться до компетенції господарських судів.

Крім того, спільним листом Верховною Суду України та Вищого господарського суду України від 20 липня 1995 року № 01-8/518 а роз'яснено, що за загальним правилом підвідомчість спорів визначається законодавчими актами України. Однак, коли в законодавчих актах підвідомчість визначена нечітко, слід виходити із суб'єктного складу учасників спору.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що виходячи із суб'єктного складу учасників даного спору, останній має вирішуватись в порядку господарського судочинства.

Що стосується посилання апелянта на п.9 вищевказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.02.2013 року, згідно якого Віділення ВДФССНВВ не здійснює владні управлінські функції, тому з урахуванням наведеного та враховуючи суб'єктний склад сторін такі спори підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, то ці посилання в даному випадку є необгрунтованими, з огляду на наступне.

Так, по-перше: в частині першій даного пункту постанови Пленуму йдеться про спірні правовідносини, які виникають між Відділенням ВДФССНВВ і працівниками, або непрацездатними членами їх сімей у разі їх смерті.

У даному випадку мова не йде про спір між Відділенням ВДФССНВВ і працівником, або непрацездатними членами його сім'ї, а йде мова про спір між юридичними особами щодо законності складання акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку на виробництві та акту про нещасний випадок.

По-друге: у даному пункті постанови Пленуму йдеться про те, що у разі виникнення спору між працівниками, або непрацездатними членами їх сімей у разі їх смерті, і Відділенням ВДФССНВВ, останній не здійснює владні управлінські функції, тобто йдеться про те, що даний спір не має розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

По-третє: в даному пункті постанови Пленуму мова йде саме про суб'єктний склад сторін, згідно якого одним із суб'єктів є Відділення ВДФССНВВ, а іншим - працівник, або непрацездатний член його сім'ї.

В даному випадку суб'єктний склад сторін - це виключно юридичні особи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що даний спір має розглядатись в порядку господарського судочинства.

За правилом п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження в справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвалу постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, ст.ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Овідіопольському районі Одеської області відхилити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко