Провадження №22-ц/784/2238/17
Головуючий у першій інстанції-Черенкова Н.П.
Провадження № 22-ц/784/2238/17 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Ямкової О.О.,

із секретарем Шагаєм О.А.,

за участю позивачки - ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2, представника відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

представника відповідачки ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_4

про витребування майна

У С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про захист права власності.

Позивачка зазначала, що з квітня 2010 року здійснювала догляд за ОСОБА_4 за усною домовленістю. Угода сторін згодом оформлена договором довічного утримання, посвідченим нотаріально 1 листопада 2012 року. Здійснюючи догляд, а згодом і вважаючи квартиру, де проживала ОСОБА_4, своєю власністю, вона, ОСОБА_1 придбала за власні кошти та передала у користування ОСОБА_4 побутову техніку: у червні 2010 року телевізор марки «LG» вартістю 1310 грн., у липні 2012 року - кондиціонер марки «GROL» вартістю 2227 грн., у липні 2013 року бойлер марки «Classic - 50» вартістю 810 грн., що не було передбачено умовами угоди про довічне утримання. У 2015 році за рішенням суду договір довічного утримання від 1 листопада 2012 року розірвано. У вересні 2016 року вона звернулась до ОСОБА_4 з письмовою заявою про повернення належного їй майна, що перебувало у користуванні останньої, але її вимога не була виконана.

Посилаючись на порушення права власності та незаконне утримання та володіння майном ОСОБА_4, ОСОБА_1 просила зобов'язати відповідачку повернути телевізор марки «LG», кондиціонер марки «GROL» та водонагрівач (бойлер) марки «Classic - 50», а також відшкодувати витрати на правову допомогу.

Відповідачка ОСОБА_4, діючи через свого представника, позов не визнала, посилаючись на те, що спірне майно отримала від позивачки або як дарунки (телевізор та кондиціонер), або в межах умов довічного утримання (бойлер). Набуття спірного майна, переданого позивачкою добровільно, не може вважатись незаконним або безпідставним, а тому не підлягає поверненню за правилами статей 386, 387 ЦК. Не передбачено і повернення майна, одержаного за умовами довічного утримання.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2017 року позов задоволено, ОСОБА_4 зобов'язано повернути ОСОБА_1 телевізор марки «LG», кондиціонер марки«GROL» та бойлер марки «Classic - 50».

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 просила рішення скасувати та відмовити у позові. Апелянт посилався на невірну оцінку судом обставин справи, які були підставою заперечень проти позову, а також відсутність умов, передбачених як статтями 386-388 ЦК, так і статтею 1212ЦК.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, 1938 року народження, є людиною похилого віку, інвалідом ІІ групи та за станом здоров'я потребує допомоги (частково) в обслуговуванні (а.с. 54).

ОСОБА_4 проживала та була власницею квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_1, 1948 року народження, познайомилась з ОСОБА_4 у квітні 2010 року з метою надання їй допомоги у догляді.

З квітня 2010 року ОСОБА_1 навідувала відповідачку, приносила їжу та надавала допомогу ОСОБА_4 у догляді.

Позивачка наполягає на тому, що з квітня 2010 року виконувала всі обов'язки по догляду за відповідачем відповідно до списку, що склала ОСОБА_4, які згодом і були зазначені у письмовому договорі довічного утримання.

У червні 2010 року ОСОБА_1 придбала телевізор марки «LG» вартістю 1318 грн. за кошти, отримані за кредитним договором №004-14152-130610 від 13 червня 2010 року (а.с.20-23). Телевізор перебуває у користуванні ОСОБА_4, що не заперечує відповідачка.

7 липня 2012 року ОСОБА_1 придбала кондиціонер марки «GROL» вартістю 1167,42 грн. за кошти, отримані за кредитним договором № 401215591 (а.с.6,14,16). Кондиціонер було встановлено в квартирі ОСОБА_4 , що не заперечується відповідачкою.

1 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка передала у власність позивачці квартиру АДРЕСА_1, а набувач зобов'язався надавати довічне матеріальне забезпечення відчужувачу (а.с. 77-78).

Обсяг утримання (догляду), що складав обов'язки набувача, визначено пунктами 2.1,2.2 та 2.3 договору, а саме забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення догляду та надання матеріальної допомоги для придбання ліків та оплати медичних послуг і процедур у випадку хвороби та перебування у стаціонарі; надання будь-якої іншої допомоги (прибирання квартири, у тому числі генеральне прибирання два рази на рік); прання постільної білизни та інших речей; ремонт побутової та аудіо-відео та іншої техніки; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку тощо. До обов'язків набувача також входить виконання додаткових доручень відчужувачу, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом, сплата відчужувачу 500 грн. щомісячно, поховання відчужувача (а.с. 77-78).

12 липня 2013 року ОСОБА_1 придбала водонагрівач (бойлер) марки «GROL» вартістю 810 грн., який також було встановлено в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 24).

Придбання та встановлення в квартирі нової побутової техніки здійснювалось з ініціативи ОСОБА_1 та узгоджувалось з ОСОБА_4

У 2015 році ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулись з позовами про розірвання договору довічного утримання, кожна з різних підстав.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 лютого 2016 року договоір довічного утримання від 1 листопада 2012 року розірвано, у власність ОСОБА_4 повернута квартира АДРЕСА_1 (а.с. 31-32).

Спірне майно, а саме телевізор марки «LG», кондиціонер марки«GROL» та бойлер марки «Classic - 50» залишились в квартирі відповідачки.

12 вересня 2016 року ОСОБА_1 в порядку, визначеному нотаріальним законодавством, звернулась з письмовою заявою до ОСОБА_4 про повернення спірного майна, переданого останній поза межами договору довічного утримання (а.с. 30).

Вимоги ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_4 не виконала.

Для вирішення позовних вимог ОСОБА_1 суд має дати оцінку характеру правовідносин сторін щодо об'єкта спору, встановити дійсного власника спірного майна та факт наявності (відсутності) порушення його прав, а також у разі їх порушень визначити відповідний спосіб захисту цих прав.

Відповідно до статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

З встановлених судом обставин вбачається, що спірне майно придбане у торгівельній мережі у період 2010-2013 років позивачкою ОСОБА_1 за власні (кредитні) кошти за договорами купівлі-продажу.

Отже ОСОБА_1 набула право власності на це майно із передбачених законом правочинів.

Позивачка посилається на те, що передала майно у безоплатне користування ОСОБА_4 у зв'язку з досягненням між ними усної, а потім і нотаріально посвідченої домовленості про передачу їй у власність квартири на умовах довічного утримання.

Побутова техніка призначалась для облаштування квартири, яка спочатку мала перейти, а потім перейшла у власність позивачки за цим договором.

Кондиціювання квартири та підігрів води у ванній кімнаті за допомогою водонагрівача (бойлера) не тільки покращувало умови проживання ОСОБА_4, але й полегшувало догляд за останньою, який здійснювала ОСОБА_1

При цьому судом першої інстанції встановлено, що передача спірного майна ОСОБА_4 було ініціативою ОСОБА_1, не входило в обсяг її обов'язків за договором довічного утримання (пункти 2.1 -2.3). Облаштування квартири коштовною побутовою технікою, що покращує комфорт проживання, не передбачено пунктом 2.1 договору довічного утримання, а тому ці дії позивачки виходять за межі договірних відносин за цим правочином.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, який відповідає встановленим обставинам та змісту довічного утримання (статті 749 ЦК), а тому вважає безпідставним посилання апелянта на правила частини 1 статті 756 ЦК щодо негативних наслідків розірвання договору довічного утримання для набувача.

Не можна вважати доведеним і факт передачі спірного майна ОСОБА_4 за договором дарування.

Доказів укладення між сторонами такого виду правочину матеріали справи не містять.

Ці обставини були досліджені судом першої інстанції, а висновки про недоведеність угоди дарування викладені в мотивувальній частині судового рішення. Додаткових доказів на їх підтвердження в апеляційній скарзі не зазначено.

Колегія суддів також вважає, що не має вирішального правового значення і той факт, що телевізор був переданий у червні 2010 року, а бойлер встановлений в квартирі у липні 2012 року, тобто до моменту укладення в нотаріальній формі договору довічного утримання. Представником відповідача не спростовано твердження ОСОБА_1 про те, що попередня домовленість про довічне утримання була досягнута ще у квітні 2010 року, вона виконувала ті ж обов'язки, які згодом викладені у пунктах 2.1-2.3 договору, а період 2010-2012 років був для неї так званим випробувальним терміном.

Інших правових підстав щодо набуття ОСОБА_4 права власності на спірне майно відповідачка та її представник не зазначали.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що набувши право власності на спірне майно за договором купівлі-продажу та маючи право розпорядження ним на власний розсуд, ОСОБА_1 передала майно в безоплатне володіння та користування ОСОБА_4 за її згоди.

Така угода не заборонена законом та відповідає загальним положення про речові права на чуже майно, в тому числі і правилам статті 398 ЦК щодо підстав виникнення права володіння чужим майном.

Права власності на спірне майно ОСОБА_4 не набула.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 399 ЦК право володіння чужим майном припиняється у разі витребування майна від володільця власником.

Утримання чужого майна володільцем після припинення права володіння, в тому числі і на вимогу власника, є незаконним володінням чужим майном, тобто володінням без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК (глава 83) особа, яка набула майно або зберегла його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини 3 статті 1212 ЦК положення глави 83 ЦК застосовуються й до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

При вирішенні питання щодо належного способу захисту права власності, а саме шляхом застосування правил статті 388 ЦК (віндикація) або статті 1212 ЦК (кондикція), колегія суддів враховую конструкцію цих норм та умови їх застосування.

Умовами застосування правил статті 388 ЦК для поновлення порушених прав власника є придбання майна у особи, яка не мала права його відчужувати; відсутність договірних відносин між сторонами спору, в тому числі й в минулому; недобросовісність саме набуття (а не утримання) майна; вибуття майна з володіння власника всупереч його волі та інше.

Правила статті 1212 ЦК застосовуються за умов, коли правові підстави користування чужим майном відпали; право на повернення майна пов'язане не тільки з безпідставністю набуття, але і з фактом збереження майна після того, як правові підстави відпали. Правила цієї норми є додатковою мірою захисту в тих випадках, коли спеціальні норми (зокрема, статті 216, 387, 388, положення глав 48,82 ЦК) ці правовідносини не регулюють.

Виходячи з аналізу зазначених норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин правил статті 1212 ЦК.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що ОСОБА_4 з вересня 2016 року незаконно володіє майном, яке належить ОСОБА_1, тобто наразі утримує його без достатньої правової підстави (після припинення права володіння чужим майном), а тому зобов'язана повернути майно власнику відповідно до статті 1212 ЦК.

Оскільки посилання позивача на норму права, яка, на її думку, має застосовуватись для вирішення спору, є особистою правовою оцінкою, а не підставою позову, то застосування судом іншої правової норми, яка регулює спірні відносини, не може вважатись виходом за межі позову.

Доводи апеляційної скарги про невірну оцінку судом таких обставин, як добровільність передачі позивачем майна відповідачу, добросовісність набувача, а тому і користування майном на відповідній правовій підставі, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки, як зазначалось вище, ці обставини або не мають правового значення за диспозицією статті 1212 ЦК, або є недоведеними.

На підставі викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Судове рішення в частині відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу не оскаржено. ОСОБА_4, як інвалід ІІ групи, від сплати судового збору звільнена.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

О.О.Ямкова