Провадження № 22-ц/773/268/17 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.,

секретар судового засідання Галицька І.П.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року в позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі по тесту ПАТ «Дельта Банк») відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, представник ПАТ «Дельта Банк» Ліпкевич І.В. подав апеляційну скаргу, в якій через порушення порушення норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному об'ємі, вирішити питання відшкодування понесених судових витрат.

Представник ПАТ «Дельта Банк» Ліпкевич І.В. в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу із наведених у ній мотивів підтримав, просив задовольнити, тоді як відповідач ОСОБА_3 просив її відхилити, з огляду на безпідставність наведених у ній доводів.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом захисту, який не можу бути застосований в судовому порядку за рішенням суду.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та вимогам закону, які регулюють спірні правовідосини.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (в подальшому перейменований на ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 09/069/07-Склв та додаткові договори до нього, згідно з умовами яких відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 400 000 грн. зі сплатою 13, 6 % строком з 01 листопада 2007 року по 31 жовтня 2022 року (а.с. 7-23).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 було укладений договір іпотеки № 09/069/101/07-Склв від 01 листопада 2007 року, згідно з умовами якого відповідач передав в іпотеку земельну ділянку загальною площею 0, 18 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер: НОМЕР_1 та належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 (а.с. 24-30).

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі, за кредитним договором № 09/069/07-Склв від 01 листопада 2007 року, укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 (а.с. 38-43).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку ОСОБА_3 має заборгованість за кредитним договором, яка станом на 13 жовтня 2014 року складає: 526 828, 31 грн., з яких: 326 666, 74 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 200 161,57 грн. - заборгованість за відсотками (а.с. 33).

Також встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 02 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором № 09/069/07-Склв від 01 листопада 2007 в розмірі 446 806, 42 грн., 1 820 грн. судових витрат.

Зазначене рішення перебуває на примусовому виконанні, і ухвалою суду стягувача ПАТ «Кредитпромбанк» було замінено на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк».

Пунктами 4.4, 4.4.1 іпотечного договору передбачено, що сторони договору домовилися, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекожателя на предмет іпотеки (а.с. 16).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Статтею 392 ЦК України визначено, що визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз ст. ст. 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, № 6-1219цс16 від 14 вересня 2016 року, № 6-1685цс16 від 21 вересня 2016 року, № 6-1243цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-504цс16 від 12 жовтня 2016 року, № 6-1625цс16 від 26 жовтня 2016 року, № 6-2457цс16 від 02 листопада 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що позивач в позасудовому порядку не вчиняв дій, спрямованих на реалізацію свого права, щодо набуття у передбаченому договором порядку права власності на об'єкт іпотечного майна.

В матеріалах справи відсутні докази, щодо неможливості позивачем зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку, що перебуває в іпотеці банку з врахуванням положень та процедури передбаченої п.4.3 Договору іпотеки від 01 листопада 2007 року.

Таким чином, позивачем не доведено про порушення його права, що надавало б суду можливість захистити таке в обраний ПАТ «Дельта Банк» спосіб.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: