Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №310/5254/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Петягін В.В.
Провадження №22-ц/778/661/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа виконавчий комітет Бердянської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову зазначає, що їй відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.06.1995 року належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 У будинку зареєстрована ОСОБА_4 (колишня дружина її сина) та ОСОБА_5 (син). З 2014 року ОСОБА_4 не проживає у будинку, свого особистого майна та речей у будинку не тримає, грошових коштів на оплату комунальних послуг не надає. Витрати по утриманню будинку несе позивач. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22.04.2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31.10.2014 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову про вселення у спірний будинок.

Вона бажає зняти відповідача по справі з реєстраційного обліку у житловому будинку по вулиці Л. Українки, 92 в місті Бердянську Запорізької області. Знятися з реєстрації у добровільному порядку відповідач по справі не бажає і тому позивач змушена звернутися до суду.

Посилаючись на положення ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України , позивач, просила визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3, зазначає що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Особи, які беруть участь у справі, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст. ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення ( судової повістки) та розписками про отримання судових повісток про виклик у суд ( а.с.90-92 ).

Учасники апеляційного розгляду не з'явилися до апеляційного суду. Від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та від ОСОБА_4 надійшди заяви в яких вони прохають розглядати справу без їх участі ( а.с. 93-99, а.с. 103).

Згідно вимог ч. 2 статті 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляду.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 не проживає в спірному будинку більше року з поважних причин.

З таким висновком суду можна погодитись.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_3 посилається на положення ст. 150 ЖК України ст.ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України та зазначає, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, тобто зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично позивач погоджується з тим, що відповідач ОСОБА_4 була членом її сім''ї та проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 який належить останній на праві власності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.06.1995 року позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. (а.с. 7).

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ( син позивачки) уклали шлюб 02.09.1995 року. Від шлюбу в них народилась ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач ОСОБА_4 з 28.11.1998 року зареєстрована в АДРЕСА_2, що підтверджено повідомленням Бердянського МВ управління державної міграційної служби в Запорізькій області від 01.08.2016 року та довідкою вуличного комітету №3 м. Бердянська від 26.07.2016 року (а.с.13,19).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 22.04.2014 року розірваний шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (а.с.8).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31.10.2014 року по справі №310/3569/14-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про вселення до житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.9-12).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_6 вселилася в спірний будинок ще в 1998 році, як член сім"ї сина позивача, та була зареєстрована в ньому. Факт реєстрації відповідача позивач ОСОБА_4 ніколи не оспорювала. При вселенні ОСОБА_4 не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином зазначені обставини свідчать про те, що відповідач вселилася у спірний будинок як член сім'ї, що не суперечить змісту ст. ст. 64, 156 ЖК Української РСР у визначенні поняття "члена сім'ї власника житла".

Позивач не оспорювала набуття ОСОБА_4 права користування жилим приміщенням, напроти, вона заявила позовні вимоги про втрату нею права з підстав, передбачених ст.405 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.65 ЖК України особи, які вселились в якості членів сім'ї наймача, набувають рівне з іншими членами сім'ї право користування жилим приміщенням, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у відповідності до ст.ст.64,65 ЖК України підставою набуття ОСОБА_4 права на користування жилим приміщенням є саме сукупність зазначених фактів і відповідач набула рівних з відповідачем прав, що випливає із договору найму жилого приміщення, з часу вселення, в тому числі і право користування, і таке право за змістом ч.3 ст.64 ЖК України за нею зберігається й після розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Сторони по справі не заперечували, що відповідач ОСОБА_4 разом з дочкою ОСОБА_8, дійсно не проживає у АДРЕСА_2 з 2014 року, тому дані обставини не підлягають доказуванню на підставі ч.1 ст. 61 ЦПК України.

Свідок, колишній чоловік відповідача ОСОБА_5, пояснив суду, що у 2014 році, він у присутності своїй матері ОСОБА_3, зібрав речі відповідача ОСОБА_4 та вивіз їх до житла її батьків. При цьому ОСОБА_6 присутня не була. Зараз у нього інша родина. Він проживає за іншою адресою, хоча залишився зареєстрованим у АДРЕСА_1

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідача ОСОБА_4 примусово виселили зі спірного будинку, що також встановлено рішенням суду першої інстанції у справі № 310/3569/14/ц за позовом ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про вселення у спірний будинок (а.с. 9-12).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач іншого житла на праві власності не має.

Таким чином суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, фактичні обставини справи правильно виходив із того, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки відповідач не проживала у спірному будинку з 2014 року з поважних причин, так як її колишній чоловік примусово вивіз всі речі зі спірного будинку до житла її батьків, де ОСОБА_4 змушена була проживати, тобто фактично перешкоджає користуватися спірним жилим будинком.

Зазначені обставини підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_5

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав вірну оцінку всім зібраним у справі доказам та з урахуванням указаних норм матеріального права дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: