У х в а л а

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 04 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, який уточнило в ході розгляду справи, та остаточно просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 859,85 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 11 травня 2006 року сторони уклали кредитний договір № ТЕР0GK00520005, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 20 681,00 доларів США зі сплатою 12 % річних строком до 10 травня 2021 року.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку із чим станом на 05 листопада 2015 року виникла заборгованість у розмірі 16 859,85 доларів США, яка складається з 16 641,63 доларів США неповернутого кредиту та процентів у розмірі 218,22 доларів США, банк просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 04 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого

2016 рокуапеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 04 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 859, 85 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати повністю рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення заборгованості за період з 03 грудня 2008 року по 01 червня 2009 року й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 травня 2009 року розірвано укладений між сторонами кредитний договір і в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, а тому вимоги про стягнення боргу після розірвання кредитного договору не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив з того, що рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 травня 2009 року не виконано та предмет іпотеки не реалізовано, а тому банк має право стягнути з відповідача суму кредиту та проценти, нараховані до моменту розірвання кредитного договору (01 червня 2009 року).

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 травня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ТЕР0GK00520005, за умовами якого банк надав останньому кредит для придбання та страхування житла в сумі 23 362,00 доларів США зі сплатою 12 % річних строком до 10 травня 2021 року.

На забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_3 передав позивачеві в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Судами установлено, що рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 травня 2009 року, яке набрало законної сили, розірвано укладений між сторонами кредитний договір № ТЕР0GK00520005 від 11 травня 2006 року та звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором у розмірі 132 303 грн 40 коп. (а. с. 38).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 01 червня 2009 року утворилася заборгованість у розмірі 16 859,85 доларів США, з яких: 16 641,63 доларів США - неповернутий кредит і 218,22 доларів США - проценти.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили.

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2014 року у справі № 3-71гс14, від 09 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 року, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що ОСОБА_3 не виконав грошового зобов'язання за кредитним договором, рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 травня 2009 року не виконано та предмет іпотеки не реалізовано, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача всієї суми кредиту та процентів, нарахованих банком до моменту розірвання кредитного договору (01 червня 2009 року) у розмірі 16 859,85 доларів США.

Крім того апеляційний суд, врахувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15, вмотивовано відхилив доводи відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки відповідач звернувся з такою заявою до суду апеляційної інстанції та вона не була предметом розгляду в суді першої інстанції, що суперечить правилам ч. ч. 3. 4 ст. 267 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович