У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

15 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Кафідової О.В., Умнової О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_6, у якому просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_7, 2010 року народження, разом з нею за адресою: АДРЕСА_1, та ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_6 на її користь аліментів на утримання сина у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі і мають спільного малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу позивач разом з дитиною переїхала проживати до м. Чернігова, проте 02 січня 2016 року ОСОБА_6 тимчасово забрав дитину та в подальшому відмовився її повернути.

Посилаючись на те, що вона та відповідач у справі проживають у різних областях України, з огляду на принцип 6 Декларації Прав Дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2016 року позов задоволено частково.

Визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Калуш Івано-Франківської області, разом з матір'ю - ОСОБА_5, за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_7 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Вирішено стягувати з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ц розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі і мають спільного малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 разом з дитиною переїхала проживати до своїх батьків у м. Чернігів, проте 02 січня 2016 року ОСОБА_6 тимчасово забрав дитину та в подальшому відмовився її повернути.

На даний час дитина проживає разом із батьком ОСОБА_6 у м. Калуш Івано-Франківської області.

Визначаючи місцепроживання дитини з матір'ю, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з матеріального стану позивача ОСОБА_5, її ставлення до виховання дитини, позитивних характеристик за місцем роботи та природнього і психологічного зв'язку, який завжди існує між матір'ю та малолітньою дитиною.

Крім того, судами було взято до уваги висновок Калуського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 04 квітня 2016 року про те, що ОСОБА_6 негативно впливає на поведінку та виховання сина, налаштовуючи його проти матері, в той час, коли на даному етапі життя дитині потрібна мати.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення аліментів та ухвалюючи нове рішення про задоволення вимог в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що оскільки рішенням суду визначено місце проживання дитини з матір'ю, тому на відповідача має бути покладено обов'язок щодо сплати аліментів на утримання сина з дня набрання рішенням законної сили.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судами надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Судами встановлено, що позивач має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку сина.

Згідно з висновком Калуського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 04 квітня 2016 року, що ОСОБА_6 негативно впливає на поведінку та виховання сина, налаштовуючи його проти матері, в той час, коли на даному етапі життя дитині потрібна мати.

Крім того, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Калуської міської ради було вирішено про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 з матір'ю ОСОБА_5

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про її відхилення та залишення без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В. Умнова