Провадження № 22-ц/773/419/17 Категорія: 53 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар - Кирилюк О.О.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

пр-ка позивача - ОСОБА_2,

пр-ка відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-монтажного підприємства «Електросервіс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1, поданою від його імені представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

10 листопада 2016 року (згідно відмітки поштового штампа) ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 01.04.2014 року він працював на посаді керуючого магазину Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-монтажне підприємство «Електросервіс».

Наказом відповідача № 26-к від 28 вересня 2016 року його було звільнено з роботи 01 серпня 2016 року за прогул без поважних причин за ст.40 п.4 КЗпП України.

Відповідачем порушено місячний строк для застосування такого дисциплінарного стягнення.

Надіслану відповідачем його трудову книжку засобами поштового зв'язку він отримав лише 13 жовтня 2016 року.

Відповідач при звільненні не провів із ним повного розрахунку, у зв'язку із чим повинен сплатити йому середній заробіток.

Також незаконним звільненням йому завдано і моральну шкоду, яка виразилася у втраті душевного спокою та впевненості при вирішенні життєвих пріоритетів. Відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти для себе та для своєї сім'ї, оскільки звільнення за ст.40 п.4 КзпП України позбавило його права невідкладно зареєструватися у Луцькому міському центрі зайнятості населення і отримувати відповідну матеріальну допомогу. Крім того, звільнення за прогули викликає пересторогу у роботодавців.

Враховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги (т.1 а.с.238) позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 26-к від 28.09.2016 в частині звільнення його з роботи з 01.08.2016 року за прогул без поважних причин за ст.40 п.4 КЗпП України; стягнути з відповідача 9379 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.08.2016 року по 17.10.2016 року, 2500 грн. моральної шкоди та понесені ним судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 лютого 2017 року в позові відмовлено у зв'язку із спливом строку позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

Вважає, що судом допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив та просить її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що наказом відповідача № 26-к від 28 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи останнім робочим днем 01 серпня 2016 року за прогул без поважних причин за ст.40 п.4 КЗпП України (т.1 а.с.223).

Із виписки з наказу вбачається, що підставою звільнення була відсутність позивача на роботі за період з 02.08.2016 року по 02.09.2016 року та його невихід на роботу після 02.09.2016 року для надання письмових пояснень щодо своєї відсутності.

Покликання позивача та його представника на порушення відповідачем місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення - не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються поясненнями самого позивача, який в суді апеляційної інстанції ствердив, що перестав виходити на роботу з 01.09.2016 року.

Листом відповідача за № 67 від 28.09.2016 року позивачу було надіслано копію витягу з наказу про звільнення і цей лист позивач отримав 04.10.2016 року, що стверджується відповідною відміткою на повідомленні про вручення рекомендованого поштового відправлення (т.1 а.с.114, 115).

Враховуючи наведене, позивачу про звільнення стало відомо 04.10.2016 року, а тому місячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору почався з 05.10.2016 року, проте з позовом він звернувся до суду лише 10.11.2016 року (т.1 а.с.18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст.212 ЦПК України) обгрунтовано виходив із того, що між сторонами виникли відносини, що регулюються КЗпП України, а тому позивачем порушено строк звернення до суду.

Посилання позивача та його представника на ту обставину, що місячний строк для звернення до суду із даним позовом має рахуватися з дати отримання трудової книжки, оскільки спочатку позивач отримав цінним листом трудову книжку, а лише після цього простим листом отримав копію наказу про звільнення - спростовуються наведеними вище доказами про отримання позивачем копії наказу про звільнення саме рекомендованим листом 04.10.2016 року.

Зазначений доказ позивачем не спростований належними та допустимими доказами.

Інші листи, які були надіслані відповідачем на адресу позивача, йому також надсилалися рекомендованою кореспонденцією і їх отримання підтверджується відповідними повідомленнями (т.1 а.с.109-112).

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду за вирішенням трудового спору та обгрунтовано відмовив йому у задоволенні позовних вимог саме з підстав пропуску строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а є власним тлумаченням позивачем норм трудового законодавства.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, подану від його імені представником ОСОБА_2, відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді