Справа № 152/347/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Соколовської Т.О.

при секретарі Годованюк І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

28.02.2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 18 березня 2005 року помер її батько ОСОБА_3, який постійно проживав і був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті батька залишилось спадкове майно, на яке вона має право як спадкоємець за заповітом. До складу спадщини, в тому числі входить і земельна частка (пай) на території ОСОБА_2 сільської ради, що належала батькові. Спадщину після його смерті вона прийняла шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном. Сертифікат на право на земельну частку (пай) ОСОБА_3 видавався, але був втрачений.

27.02.2017 року державним нотаріусом Шаргородського державної нотаріальної контори Вінницької області ОСОБА_4 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказану земельну частку (пай).

ОСОБА_1 просить визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 2,05 умовних кадастрових га, яка належала ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0495990, зареєстрованого 29.02. 2000 року за № 339, в порядку спадкування за заповітом після смерті 18 березня 2005 року її батька ОСОБА_3.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася. Від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.22).

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, від сільського голови ОСОБА_5 поступила заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, не заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.20,21).

За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч.2 ст.197 ЦПК України.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

18 березня 2005 року в с. Носиківка Шаргородського району Вінницької області помер ОСОБА_3, який постійно проживав і був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1 АМ № 012670, виданого 21 березня 2005 року ОСОБА_2 сільською радою Шаргородського району Вінницької області та довідкою виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 258 від 22 лютого 2017 року (а.с. 7, 11).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, з права на земельну частку (пай) площею 2,05 га, яка знаходиться на території ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

Згідно довідки Відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області від 21.02.2017 року № В-105/0-98/6-17, відповідно до книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) ОСОБА_3 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0495990, зареєстрований за № 339 площею 2,05 умовних кадастрових гектарах на території ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області, виданий на підставі рішення Шаргородської райдержадміністрації від 08.02.2000 року (а.с. 10).

Зазначений вище сертифікат на земельну частку (пай) був втрачений, у звязку із чим у газеті "Шаргородщина" було поміщено оголошення про втрату сертифікату та визнання його недійсним (а.с. 13).

Спадкоємцем за заповітом померлого ОСОБА_3 є його дочка ОСОБА_1 (а.с.6).

Факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про народження позивачки серії ІІІ АМ № 390585, виданим 29 серпня 1985 року та свідоцтвом про її одруження з ОСОБА_6 серії 1 АМ № 021601, виданим 01.02.1998 року (а.с. 8, 9).

Відповідно до заповіту, посвідченого 18 березня 2004 року секретарем Носиківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області ОСОБА_7, зареєстрованим в реєстрі за № 33, ОСОБА_3 заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і, взагалі, все те, на що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право за законом своїй дочці ОСОБА_1 (а.с.6).

На день смерті ОСОБА_3 вказаний заповіт не змінено і не відмінено (а.с.6-на звороті).

27.02.2017 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області ОСОБА_4 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), що належала ОСОБА_3 у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.12).

Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 328, 331, 1216, 1217, 1218, 1220, 1225, 1223, 1268 ЦК України, ст.ст. 81, 116, 125, 131 ЗК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ОСОБА_4, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної ОСОБА_4 Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України).

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування.

Приписами ст.ст. 1217, 1218 ЦК України та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Згідно ст. 1220 ЦК України внаслідок смерті громадянина відкривається спадщина.

Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю.

Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_3 у визначений законом спосіб не набув права на земельну частку (пай), що належала йому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0495990, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 29.02.2000 року за № 339 згідно рішення Шаргородської райдержадміністрації від 08.02.2000 року.

Вказаний сертифікат спадкоємцем втрачений, що є перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай).

Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Отже, оскільки ОСОБА_3 було видано сертифікат на земельну частку (пай), то і позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю.

Визнання за позивачем ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право ОСОБА_1 на набуття права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом порушено і підлягає судовому захисту.

Керуючись ст.ст. 13, 41, 55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 328, 331, 1216, 1217, 1218, 1220, 1225, 1223, 1268 ЦК України, ст.ст. 81, 116, 125, 131 ЗК України, ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті 18 березня 2005 року її батька ОСОБА_3 право на земельну частку (пай) площею 2,05 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яка знаходиться на території ОСОБА_2 сільської ради Шаргородського району Вінницької області і належала ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0495990, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 29.02.2000 року за № 339 згідно рішення Шаргородської райдержадміністрації від 08.02.2000 року.

Згідно ст.ст. 223, 294, 296 ЦПК України, рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.О. Соколовська