Провадження № 2/756/267/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2017 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шумейко О.І.,

за участю секретаря - Дуб В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

у грудні 2015 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у березні 2008 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримав в кредит грошові кошти у сумі 60900 доларів США, для придбання автомобіля та сплати страхової премії. Позивач стверджує, що під час вчинення вказаного правочину відповідачем не виконано вимоги чинного законодавства України, приписів НБУ про дотримання всіх істотних умов договору щодо надання позичальнику об'єктивної, повної, достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач зазначає, що вимога кредитора про сплату позичальником винагороди за ініціювання предиту є неправомірною та незаконною. Крім того, на думку позивача, в оспорюваному кредитному договорі відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема, про можливі настання валютних ризиків для позичальника; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості; не передбачено строку дії кредитного договору; позичальником не було надано розпорядження на перерахування коштів, як того вимагає п. 3.1.2. Договору.

За наведених обставин, позивач просить визнати порушеним право позивача як споживача фінансових послуг банку, визнати недійсним кредитний договір від 13 березня 2008 року № CL22929, укладеного між сторонами, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Богдан О.О. від 18 грудня 2015 року відкрито провадження у справі.

За розпорядженням керівника апарату Оболонського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року № 107 призначено повторний автоматичний розподіл даної справи у зв'язку зі звільненням судді Богдан О.О.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Від представника відповідача на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву. Відповідач зазначає, що у кредитному договорі сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору, що підтверджується підписом позивача.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

13 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CL22929, за умовами якого позичальник отримав від банку в кредит грошові кошти у розмірі 60900 доларів США.

У додатку до кредитного договору сторонами погоджено розмір винагороди за ініціювання кредиту - 1,5%, процентну ставку - 12,75% річних, підвищену проценту ставку - 38,25% річних, кількість щомісячних платежів - 96.

Відповідно до п. 1.3 кредитного договору кредит надається на наступні цілі: - придбання автомобіля марки Lexus, моделі ES-350; - на погашення заборгованості позичальника перед страховою компанією щодо сплати страхової премії; - на погашення заборгованості позичальника перед кредитором щодо сплати винагороди за ініціювання кредиту за цим договором.

У пункті 1.4 кредитного договору зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що до підписання цього договору отримав від кредитора у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, як це вимагає законодавство.

За умовами п. 12.7 кредитного договору позичальник підтверджує, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти. Позичальник, укладаючи цей договір, визнає можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту: - при отримані кредитних коштів та/або їх використанні за цільовим призначенням, внаслідок чого може виникнути необхідність у здійсненні позичальником за власний рахунок доплати за товари, послуги після проведення операції обміну/конвертації валюти, в якій видана сума кредиту, та/або - при поверненні кредитних коштів згідно умов даного Договору.

У відповідності до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За приписами ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ст. 1056 ЦК України кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі у разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений.

Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинної на час укладення оспорюваного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У відповідності до положень ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав.

За приписами ст.11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За приписами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз наведених положень чинного законодавства дозволяє дійти висновку, що кредитний договір є двостороннім, оплатним, строковим та консенсуальним, тобто вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору. Для укладення кредитного договору сторони повинні викласти його в письмовій формі, надання кредиту може в часі не співпадати з датою укладення договору.

Істотними умовами кредитного договору у даному випадку є сума кредиту, строк користування кредитом, тип процентної ставки, цільове призначення кредитних коштів, порядок дострокового повернення кредиту, тощо.

При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, відтак такий кредитний договір є укладеним. Так, зокрема, сторонами погоджено строк користування кредитними коштами у додатку до кредитного договору, який становить 8 років. Крім того, сторони дійшли згоди, що кредитний договір діє до повного виконання позичальником зобов'язань за цим договором.

Також суд звертає увагу, що кредит наданий позичальнику в іноземній валюті, що виключає застосування індексу інфляції при розрахунку інфляційних втрат.

Суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору несправедливими з причин наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, оскільки договірні правовідносини, які виникають на підставі укладеного кредитного договору, пов'язані з наданням банком кредитних коштів на користь позичальника, після виконання банком свого обов'язку по наданню кредиту у позичальника відповідно виникає зобов'язання з повернення отриманих коштів та сплати процентів за користування ними. Така сутність кредитних правовідносин зумовлює більш широкий перелік обов'язків позичальника, пов'язаних з виконанням умов договору протягом тривалого часу.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що перед укладенням кредитного договору відповідач дотримався вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, в частині надання споживачу інформації про умови кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту. Крім того, позивач був повідомлений про валютні ризики, пов'язані з коливанням валюти кредиту.

Посилання позивача на неправомірність та незаконність умови кредитного договору про сплату позичальником винагороди за ініціювання кредиту не знайшло свого підтвердження матеріалами справи.

Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено наведених вище абзацом згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набув чинності з 16 жовтня 2011 року. Дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Відтак, в момент вчинення оспорюваного правочину сторони мали право встановити у кредитному договору винагороду за ініціювання кредиту.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І. Шумейко