Справа № 202/4558/17
Провадження № 2-др/202/23/17
10 листопада 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді: Мороза В.П.
за участю секретаря: Гевюк М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», третьої особи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу та визнання права власності,
В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №202/4558/17.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року позовні вимоги позивача ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
Судом встановлено, що при постановленні зазначеного заочного рішення не було розглянуто позовні вимоги позивача, в яких останній просив суд скасувати та вилучити з Державного реєстру прав обтяження у вигляді арешту №9493854 від 27.04.2015 року та №9482626 від 24.04.2015 року, накладених на підставі постанови про арешт нерухомого майна №ВП 47323429 від 24.04.2015 року Управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.
Сторони в судове засідання не зявилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином.
Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.
Вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», третьої особи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу та визнання права власності.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 18 жовтня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, в простій письмовій формі, після чого позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 2100 000,00 (два мільйони сто тисяч) гривень, що на момент укладання договору було еквівалентно 100 000 (ста тисячам) доларів США, з терміном повернення грошей до 18 жовтня 2016 року.
Також судом встановлено, що нерухоме майно належить Відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності на домоволодіння б/н, від 01.09.1999 року, видане виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради, за реєстровим №1260-484, запис в реєстрової книзі №623 та земельна ділянка, Державний акт на право приватної власності на землю площею 1000 кв.м., виданий виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 26.02.03 року №72/7, лишки 1617 кв.м. Рішення РВК АНД від 23.07.99 №305/8 про акт прийому житл. буд. А-2 житл. пл..133,7 кв.м., за рахунок зносу перегородок заг.пл. 299,0 кв.м. та зареєстрованого 05.09.2003 року в Державному реєстрі права власності згідно Витягу з державного реєстру права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 2539842.
Суд встановив, що в установлений договором строк відповідач ОСОБА_2 борг не повернув та в ознак раніше досягнутих домовленостей за договором позики передав мені правовстановлюючі документи та ключі від свого домоволодіння. Пізніше ОСОБА_2 став ухилятись від спілкування.
За таких обставин позивач ОСОБА_1 змушений був звернутися до суду за захистом своїх майнових прав.
Також судом було встановлено, що 18 жовтня 2016 року сплинув строк повернення коштів і Відповідач ОСОБА_2 з позивачем ОСОБА_1 не розрахувався, тоді позивач ОСОБА_1 запропонував Відповідачу ОСОБА_2 переоформити домоволодіння та земельну ділянку. Позивач ОСОБА_1 домовився з Відповідачем ОСОБА_2, що на момент укладення договору купівлі-продажу домоволодіння та земельна ділянка не повинна бути заставлена, не перебувати у податковій заставі, у спорі та під забороною (арештом), щодо предмету договору має бути відсутня будь-яка заборгованість з оплати комунальних та будь-яких інших платежів, тобто Відповідач - ОСОБА_2, взяв на себе обовязок забезпечити зняття всіх наявних обтяжень нерухомого майна, включаючи (за їх наявності): арешти, іпотеки, заборони, згідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до моменту вчинення правочину купівлі-продажу.
Судом встановлено, що за попередньою домовленістю між позивачем ОСОБА_1 та Відповідачем ОСОБА_2, до моменту нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу позивач ОСОБА_1 має право користуватися даним домоволодінням та земельною ділянкою, та проживати в квартирі разом з членами своєї сімї.
Після чого позивач ОСОБА_1 18 жовтня 2016 року переїхав разом з членами своєї родини на постійне місце проживання у домоволодіння, яке є предметом погашення заборгованості, та знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Вітряний, буд. 15а.
Таким чином, між позивачем ОСОБА_1 та Відповідачем ОСОБА_2, був укладений правочин, що містить в собі зобовязання, які відносяться до двох видів договорів: договору позики та договору купівлі-продажу.
Складання такого договору відповідає ст. 627 ЦК України, якою встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору і визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 628 ЦК України встановлено, що «Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору».
Згідно ч. 1 ст. 212 ЦК України «Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина)».
Укладаючи договір, сторони мали право обговорити в ньому умови про набрання чинності договору купівлі-продажу, якщо зобовязання про повернення позики не буде виконано. В установлений договором строк Відповідач ОСОБА_2, борг не повернув та став ухилятись від виконання своїх зобовязань.
Ст. 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобовязання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Таким чином, внаслідок того, що відповідач ОСОБА_2, не виконав зобовязання по поверненню боргу в строк до 18 жовтня 2016 року , позивач ОСОБА_1 має право вимагати виконання їх зобовязань по передачі позивачу ОСОБА_1 у власність названого нерухомого майна. Ця вимога відповідає нормам закону і договору.
Згідно зі ст. 625 ЦК України, «Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання».
Відповідно до ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обовязків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобовязання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з п. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
В свою чергу, відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності отримується на підставах, не заборонених законом. Право власності передбачається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не виходить із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 655 ЦК України «За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму».
Всі ці умови зазначені в п.п. 2, 3, 4 Договору від 18 жовтня 2015 року, відповідач ОСОБА_2, зобовязався передати позивачу ОСОБА_1 у власність зазначене нерухоме майно, а позивач ОСОБА_1 прийняти його і сплатити суму, переданою раніше за позикою відповідно до умов Договору від 18 жовтня 2015 року.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України «Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
В укладеному між мною і відповідачами договорі визначені такі істотні умови:
-договір укладено в письмовій формі і відповідає вимогам ст. 638 ЦК України;
-в договорі указана ціна 2100 000,00 (два мільйони сто тисяч) гривень, що на момент укладання договору було еквівалентно 100 000 (ста тисячам) доларів США, яка була передана мною відповідачам при укладанні договору, що відповідає ст. 632 ЦК України;
-визначено строк передачі мені у власність нерухомого майна 18 жовтня 2016 року що відповідає положенням ст. 664 ЦК України.
-Таким чином, в договорі обумовлені всі істотні умови, встановлені законом.
Ст. 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
При викладених позивачем обставинах його позовні вимоги про визнання дійсним укладеного між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2, договору купівлі-продажу та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно відповідає вимогам закону, і для суду маються законні підстави для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1.
Зобов'язання має виконуватися, згідно ст. 526 ЦК України, належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановлений законом Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 204 ЦК визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
На підставі вище викладеного я вимагаю захисту свого майнового права, вимоги про захист якого цілком відповідають статтям 15-16 Цивільного кодексу України.
Згідно приписів ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку».
Іпотека, як правовий інститут, виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобовязання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним.
Відповідно до п. 1.1 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.99 N 31/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18.08.2004 N 85/5), та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.06.99 за N 364/3657 єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони відчуження та арешти нерухомого майна, вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи про обтяження нерухомого майна скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.
Постановою КМУ «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек від 31.03.2004 N410, п.2 визначено, що Державний реєстр іпотек - єдина комп'ютерна база даних про обтяження і зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою.
Відповідно до п. 25 Тимчасового порядку запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису, а п.26 встановлено, що реєстратор вносить до Реєстру іпотек відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду.
Відповідно до ст. 652 ЦК України, передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання.
У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов, договір може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.
Позиції договору іпотеки не ґрунтуються на вимогах національного законодавства, і зокрема, ст. ст. 3, 8, 41, 42, 55 Конституції України, ст. ст. 3, 4, 203 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушують приписи ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право людини на ефективний засіб юридичного захисту, ст. 1 першого протоколу від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права людини мирно володіти своїм майном, а також порушують права позичальника, як споживача банківських послуг, який є слабким суб'єктом вказаних економічних відносин. Опрацювання проектів договору безпосередньо банком та включення до нього жорстких обов'язків споживача, тоді, як надання послуги є обумовленим лише власним розсудом виконавця, є доказом перебування позивача у нерівному становищі та порушення відповідачем принципу свободи договору з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності і розумності.
Крім того, у відповідності до ст. 215 ЦК України, та п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду № 9 від 06 листопада 2009 року, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами саме на момент вчинення такого правочину вимог встановлених ст. 203 ЦК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою ст. 203 ЦК України є підставою визнання цього правочину недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільств. Недодержання вказаного положення, а також пунктів другого, третього, п'ятого, шостого ЦК України є підставою для недійсності правочину (ст. 215 ЦК України). Крім цього волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно із ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 16 ЦК України, визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема є визнання права та визнання правочину недійсним.
У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом.
Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а існуючі обтяження порушують та обмежують права позивача, а тому є такими, що підлягають задоволенню.
На підставі викладеного і керуючись ст. 220 ЦПК України, суд додатково,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», третьої особи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу та визнання права власності задовольнити в повному обсязі.
Скасувати та вилучити з Державного реєстру прав обтяження у вигляді арешту №9493854 від 27.04.2015 року та №9482626 від 24.04.2015 року, накладених на підставі постанови про арешт нерухомого майна №ВП 47323429 від 24.04.2015 року Управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.
Зобовязати державних реєстраторів та органи нотаріату, які здійснюють функції державного реєстратора прав на нерухоме майно скасувати та вилучити з Державного реєстру прав обтяження у вигляді арешту №9493854 від 27.04.2015 року та №9482626 від 24.04.2015 року, накладених на підставі постанови про арешт нерухомого майна №ВП 47323429 від 24.04.2015 року Управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.
Додаткове рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Суддя В.П. Мороз