Справа №2-4141/11 22.03.2017 22.03.2017
Справа № 2-4141/11
Провадження №22-ц/784/678/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду-Бондаренко Т.З.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

22 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої : Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамарено Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання -Лептугою С.С.,

за участі: представника заявника ОСОБА_2 та державного виконавця Щербатих М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2017 року за скаргою

ОСОБА_3 на дії Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Скаржник вказував, що в провадженні державного виконавця Інгульського ВДВС ОСОБА_4, перебуває зведене виконавче провадження з примусового стягнення з ОСОБА_3 грошових сум по 9-ти виконавчим документам. Постановою вказаного державного виконавця від 12 вересня 2016 року був знятий арешт з квартири АДРЕСА_1 на підставі п. 7 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», а саме через небажання стягувача залишити собі дану квартиру, яка не була реалізована, а постановою від 19 жовтня 2016 року державний виконавець знову наклав арешт на дану квартиру, що неможливо в рамках одного виконавчого провадження.

Посилаючись на вказане просив визнати неправомірними дії державного виконавця в частині накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1 за постановою від 19 жовтня 2016 року у зведеному виконавчому провадження № 36892820 та скасувати дану постанову в цій частині.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2017 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на порушення судом матеріального та процесуального права, тому просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою повністю задовольнити його вимоги.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які зявились в судове засідання дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 липня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 грудня 2012 року, на користь кредитної спілки «Злагода» з ОСОБА_3 солідарно з іншими особами поручителями стягнуто 64393,40 грн., розподілені судові витрати (а.с. 78-143).

На примусове виконання вказаного рішення суду до відділу ДВС був предявлений виконавчий лист № 2/1416/911 від 23 січня 2013 року, на підставі якого 27 лютого 2013 року відкрито виконавче провадження за № 36723128 (а.с.214,215). В подальшому, а саме 6 березня 2013 року, вказане виконавче провадження за № 36723128 приєднано до зведеного виконавчого провадження за № 36892820 (а.с. 215 об.).

6 червня 2013 року до вказаного зведеного виконавчого провадження також приєднано виконавче провадження відкрите 26 квітня 2013 року за № 37519701 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4264 від 22 лютого 2011 року про стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_3 48044 грн. 77 коп. (а.с.217).

12 травня 2016 року Державним підприємством «СЕТАМ» Міністрерства юстиції України проведені електронні торги щодо реалізації майна належного ОСОБА_3, а саме квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 7 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції діючої на час виникнення спірних правовідносин, у разі якщо стягувач у пятнадцятиденний строк з дня отримання повідомлення державного виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові.

Як вбачається із змісту постанови державного виконавця від 12 вересня 2016 року про зняття арешту із майна боржника, згідно з протоколами від 12 травня, 18 червня та 22 липня 2016 року торги з продажу спірної квартири не відбулися, стягувачі не виявили бажання залишити вказане майно за собою, в звязку з чим, в межах виконавчого провадження за № 36723128 знято арешт з належної боржнику ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 (а.с. 186, 213).

В той же час, відповідно до облікової картки на зведене виконавче провадження за № 36892820, виконавчі провадження за обліковими номерами 675/7, 678/7, 698/7, 58/7 на відповідні суми 113088 грн, 64393 грн, 48044 грн., 56153 грн., значаться як не виконані (а.с. 214, ).

Листом від 19 жовтня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» просив державного виконавця накласти арешт на нерухоме майно належне боржнику ОСОБА_3, в звязку з невиконанням грошових зобовязань за виконавчим листом № 2-4264 виданим Ленінським районним судом м. Миколаєва від 22 лютого 2011 року за виконавчим провадженням № 37519701 на суму 48044, 77 грн. в межах зведеного виконавчого провадження (а.с. 210).

Згідно п. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» , в редакції від 2 червня 2016 р., заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права). Частиною 1 ст. 48 вказаного Закону зазначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Частиною другою ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 2 червня 2016 року, встановлено, що постанова про арешт майна боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» в зазначеній редакції, виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу наведених правових норм, враховуючи наявність невиконаних боржником зобовязань, державний виконавець своєю постановою від 19 жовтня 2016 року у виконавчому провадженні за № 37519701 за заявою стягувача ПАТ КБ «ПАриватбанк» правомірно накладено арешт на вказану квартиру (а.с. 212).

Доводи апелянта стосовно того, що законом не передбачено повторне накладення арешту, неможна прийняти до уваги, оскільки закон не містить таких заборон, а навпаки зобовязує вживати зазначені заходи з метою виконання зобовязань боржником.

Встановивши вказані факти, та дійшовши аналогічних висновків, районний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, в звязку з чим, оскаржувана ухвала, як відповідаюча вимогам закону не підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Т.З. Бондаренко

ОСОБА_5

ОСОБА_6