Справа № 355/832/17
Провадження № 2/355/477/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року Баришівський районний суд Київської області в складі головуючого судді Коваленка К.В.

з участю секретаря Старенької С.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним та визнання належним померлому частки у спільному сумісному майні подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, який мотивує тим, що 01 травня 1965 року між його батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений шлюб, що був зареєстрований виконавчим комітетом Гостролуцької сільської ради Баришівського району Київської області.

Після укладення шлюбу батьки почали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1. В подальшому, в зв'язку з упорядкуванням нумерації та перейменування вулиць, адреса даного нерухомого майна змінилася і на даний час знаходиться по АДРЕСА_2

Будівництво будинку та надвірних будівель було завершено батьками в 1970 році, однак свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на жилий будинок від 07 вересня 1970 року було видане лише на ім'я батька позивача, ОСОБА_5.

Після побудови будинку батьки разом весь час проживали в ньому, спільно володіли та користувалися ним, як майном набутим під час подружнього життя.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року мати позивача, ОСОБА_7, померла. На час смерті матері шлюб між батьками не було розірвано.

На час відкриття спадщини, разом з мамою у вищезазначеному будинку, проживав батько позивача, ОСОБА_8, та її син, позивач по справі ОСОБА_3.

Вважаючи, що вони прийняли спадщину шляхом фактичного проживання, ні батько позивача ні позивач не звертались з заявами про прийняття спадщини в нотаріальну контору.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько позивача ОСОБА_8.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач та відповідач подали до Баришівської державної нотаріальної контори Київської області заяви про прийняття спадщини батька, однак подальше оформлення документів на спадкове майно не проводили.

В 2017 році у позивача з'явилася можливість продовжити оформлення документів на спадкове майно батька та матері. 31.01.2017 року позивач подав до Баришівської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини моєї померлої матері. Під час подальшої підготовки документів, на запит нотаріуса, Баришівське БТІ Київської області повідомило, що право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстровано 11.02.2008 р. за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 22.12.2007 року, укладеним між нею та ОСОБА_5.

Вважає, що під час укладення вказаного договору дарування (правочину) були порушені вимоги цивільного законодавства про спадкування, а саме, - не була виділена 1/2 частка садиби, що належала померлій матері позивача і входила до складу її спадщини. Внаслідок зазначених дій були порушені встановлені законом правила та порядок спадкування частки у спільному сумісному майні, а також його майнові права як спадкоємця.

Просить суд визнати договір дарування житлового будинку від 22 грудня 2007 року, що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, щодо житлового будинку та надвірних будівель і споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 недійсним в частині дарування 1/2 частки даного майна, що належала на праві спільній сумісній власності ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року та визнати, що 1/2 частка житлового будинку та надвірних будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 належать на праві спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не з'явився, його представник ОСОБА_1 заявлений позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, представник відповідача ОСОБА_2 проти заявленого позову заперечила, та пояснила суду, що договір дарування, який позивач має намір визнати недійсним, було укладено у грудні 2007 році. Вищевказана інформація була відома позивачеві ще з 2008 року, що підтверджується наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_5 Баришівською районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №138 від 08.01.2008р.

Спадкова справа містить заяву позивача про видачу Свідоцтва про право на спадщину від 01.03.2008р. (а.с.25)

Таким чином, приймаючи спадщину після смерті батька, позивач не міг не знати про наявність чи відсутність спадкового майна, яке належить усім спадкоємцям, які подали відповідні заяви на прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину.

Посилання на те, що позивач дізнався про договір дарування нерухомого майна на користь ОСОБА_11, звернувшись за оформленням свідоцтва про право на спадщину у січні 2017 року, не може прийматися до уваги зважаючи і на те, що відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом.

Крім того представник відповідача вважає, що позов подано з пропуском позовної давності та просить в заявленому позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 травня 1965 року було укладено шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 який був зареєстрований виконавчим комітетом Гостролуцької сільської ради Баришівського району Київської області. Дана обставина підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу( а.с.17)

Після укладення шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 почали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1. В подальшому, в зв'язку з упорядкуванням нумерації та перейменування вулиць, адреса даного нерухомого майна змінилася і на даний час знаходиться по АДРЕСА_2

Будівництво будинку та надвірних будівель було завершено в 1970 році, однак свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на жилий будинок від 07 вересня 1970 року було видане лише на ім'я батька позивача, ОСОБА_5 (а.с.16).

Після побудови будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_7 разом весь час проживали в ньому, спільно володіли та користувалися ним, як майном набутим під час подружнього життя.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року мати сторін по справі, ОСОБА_7, померла. На час смерті матері шлюб між батьками не було розірвано.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові, на праві спільної сумісної власності.

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

На час відкриття спадщини, у вищезазначеному будинку, проживав ОСОБА_8, та син спадкодавиці, позивач по справі ОСОБА_3.

Дана обставина підтверджується довідкою Баришівської РС УДМС України в Київській області № 103 від 28.01.2017 року та копією паспорта позивача яка мається в матеріалах спадкової справи наданої суду (а.с.42,45,46)

Стаття 1220 ЦК України зазначає, що спадщина відкривається в наслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день з якого вона оголошується померлою.

Згідно з ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Після смерті ОСОБА_7 жоден спадкоємець не подавав до державної нотаріальної контори заяв про прийняття її спадщини.

Суд критично ставиться до заперечень відповідача про те, що позивач не проживав з батьками на момент відкриття спадщини після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Дані заперечення представник відповідача мотивує письмовими доказами, які не можуть бути визнані судом належними, оскільки згідно ст.11 Закона України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні », реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Таким органом державної виконавчої влади є Державна міграційна служба України. І дійсно, існує стандарт адміністративної послуги, що надається ДМСУ - видача довідок про реєстрацію місця проживання осіб. Таким чином довідки на які посилається представник відповідача, та які видані виконавчим комітетом Баришівської селищної ради не можуть бути належним доказом, оскільки видані неповноважним органом, та спростовуються довідкою Баришівської РС УДМС України в Київській області № 103 від 28.01.2017 року ,яка видана повноважним на це органом.

Також не можуть бути належними доказами, так звані, Акти обстеження фактичного проживання осіб, складені депутатами Баришівської селищної ради (а.с 87,88). По-перше дані акти складались в 2017 році відносно подій 2006 року, з слів начеб то свідків, та особи які складали дані акти( депутати) не були свідками цих подій, та не наділені законом правом допиту чи опитування свідків. Судом не приймаються пояснення, покази чи розповіді осіб, які не допитані судом або допитані у невстановлений законом спосіб. Крім того не депутати селищної ради, не селищна рада, не будь-який інший орган місцевого самоврядування чи державної влади не наділений правом встановлювати будь-які факти, оскільки відповідно до діючого ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення віднесено виключно до компетенції суду.

Що стосується договорів на електро-газопостачання, то дані докази не можуть свідчить про право власності на майно чи доводити факт проживання, оскільки відповідно до діючих правил, при наявності декількох спів власників майна чи співмешканців житлового приміщення, та відсутності розділу житлового приміщення чи особових рахунків користувачів послуг, договір укладається з одним із співвласників чи співмешканців. Крім того як пояснив представник позивача в судовому засіданні, дані договори були укладені після смерті батька, за його згодою, оскільки він дав згоду ,щоб в спадковому будинку проживав його племінник, син відповідачки, та оскільки не користувався будинком, всі витрати по утриманню будинка взяла на себе відповідач.

Діючим законодавством передбачено, що перевірка факту прийняття спадщини та місця її відкриття, покладається на нотаріуса при відкритті спадкової справи.

Як вбачається з заяви про прийняття спадщини, яка мається в спадковій справі №33/2017 (а.с.39) дані факти нотаріусом перевірені та встановлені.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Оскільки позивач вчинив дії необхідні для прийняття спадщини, то він набув право на спадкове майно, з моменту відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько сторін ОСОБА_8.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач та відповідач подали до Баришівської державної нотаріальної контори Київської області заяви про прийняття спадщини батька, однак подальше оформлення документів на спадкове майно не проводили.

Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача, про те, що позивач при оформлені спадкової справи після смерті батька «позивач не міг не знати про наявність чи відсутність спадкового майна, яке належить усім спадкоємцям» та спадкоємці претендували лише на грошові вклади. Дані доводи спростовуються заявою про прийняття спадщини, яка мається в спадковій справі, дослідженій судом( а.с.25). В заяві зазначено, « що на день його смерті залишилось спадкове майна : спадщину на яке ми приймаємо, в тому числі грошові вклади» . Тобто заявники не вказують обсяг спадкового майна, а лише зазначають, що крім іншого, до його складу входять грошові вклади.

Мотивуючи необхідність застосування строків позовної давності представник відповідача посилається на висновок Верховного суд України викладений в постанові від 16.11.2016р. по справі № 6-2469цс16, про те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як зазначено раніше подаючи заяву про прийняття спадщини позивач не знав про відсутність спадкового майна, крім того як вбачається з листа направленого нотаріусом Малиновською Н.В. 13.04.2013 року за №636/02-14 про необхідність надати правовстонавлюючі документи на спадкове майно, даний лист був направлений всім спадкоємцям за виключенням позивача, тобто, позивач не був повідомлений нотаріусом про відсутність вказаних документів та необхідність їх надати. Таким чином суд приходить до переконання , що на той час позивач не знав про відсутність спадкового майна, та не мав можливості про це дізнатись. Також суд критично ставиться до доводів представника відповідача про відкритість реєстру майнових прав та обтяжень. Оскільки доступ до даного реєстру було відкрито лише в 2015 році, після внесення змін до відповідного закону.

Таким чином суд вважає, що в судовому засіданні було доведено, що на момент смерті батька, та під час оформлення спадкової справи після смерті батька позивачу не було відомо про відчуження майна. В подальшому, після смерті батька, відповідач, як було зазначено раніше дав згоду на приживання в спадковому будинку, який він вважав спільною власністю, племінника.

Як зазначив в судовому засіданні представник позивача, після вчинення необхідних, визначених законом, дій спрямованих на прийняття спадщини, позивач не мав матеріальної можливості продовжити оформлення спадкових прав.

Суд погоджується з доводами представника відповідача, про те, що відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Разом з тим, суд зазначає, що будь яких наслідків за невиконання даної норми законом не передбачено, а тем більше порушення даної норми не може бути підставою для позбавлення позивача права власності на спадкове майно.

Таким чином судом встановлено, що батьки сторін, за час подружнього життя житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Дане майно відповідно до чинного законодавства є спільним майном подружжя. Після смерті матері позивача та відповідача ОСОБА_7 відкрилась спадщина на спадкове майно яке складалось з 1/2 частини житлового будинку та надвірних будівель і споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.1268 ЦК України дане спадкове майно було прийнято позивачем та його батьком ОСОБА_5, які на момент смерті спадкодавця проживали разом з спадкодавцем та не заявляли про відмову в прийнятті спадщини протягом встановленого законом строку.

В подальшому ОСОБА_8, скориставшись тим, що свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на жилий будинок від 07 вересня 1970 року було видане лише на його ім'я 22 грудня 2007 року подарував будинок ОСОБА_4 відповідно до договору дарування житлового будинку.

Позивач не знав про даний договір про що свідчить факт звернення позивача з заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Про факт дарування позивач дізнався в 2017 році, під час оформлення свого спадкового майна, що залишилось після смерті матері.

Таким чином суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду.

При укладені договору дарування житлового будинку від 22 грудня 2007 року, що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, було порушено право позивача, як спадкоємця та іншим способом захистити свої спадкові права позивач не може, тому суд вважає заявлену вимогу обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 203, 215, 1218, 1220, 1268 ЦК України, ст.ст. 15,30,62,88,107,114,118,119,120, 212-218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним та визнання належним померлому частки у спільному сумісному майні подружжя задоволити в повному обсязі.

Визнати договір дарування житлового будинку від 22 грудня 2007 року, що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, щодо житлового будинку та надвірних будівель і споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 недійсним в частині дарування 1/2 частки даного майна, що належала на праві спільній сумісній власності ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року;

Визнати, що 1/2 частка житлового будинку та надвірних будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 належать на праві спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 жительки АДРЕСА_3 судові витрати в сумі 640 грн. отримувач коштів ГУК у м. Києві/22030106, , код банку отримувача 821019, Банк ГУДКСУ у м. Києві р/р 0001.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 24.11.2017 року.

Суддя Баришівського

районного суду К. В. Коваленко