Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1247/16-ц

17 березня 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого - судді:Мужика І.І.

секретаря: Дмитрук С.І.

з участю позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Надвірна справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення збитків,-

Встановив:

ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення збитків.

В судовому засіданні позивач по справі ОСОБА_2 позов підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, збільшивши позовні вимоги, яку просить задоволити.

Представник відповідача по справі ОСОБА_5-ОСОБА_4 позов визнав частково і не заперечує проти його часткового задоволення.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. 60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню всіх обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі.

А відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб'єктами права. Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом. Через категорії «межі здійснення суб'єктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення суб'єктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Верховний Суд України у постанові від 21.05.2012року по справі № 6-20цс11 зазначав, що порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Також, відповідно до правової позиції, що висловлена Верховним Судом України 25.12. 2013 року по справі № 6-94 цс13, зазначено, що у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право та суд повинен встановити чи дійсно порушуються права позивачів, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Так, відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Тобто, виступаючи гарантом реалізації законних прав, держава тим самим забезпечує одночасно і виконання громадянами обов'язків, покладених на них державою, а також власними договірними та іншими зобов'язаннями.

Судом встановлено, що позивач є власником транспортного засобу-автомобіля марки «CITROEN Jumper» днз НОМЕР_3, номер шасі НОМЕР_4, колір зелений, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_2 від 05.03.2015 року(ас.7).

07.03.2015 року між сторонами по справі було укладено угоду про передачу відповідачу по справі ОСОБА_5 належного позивачу автомобіля НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, колір зелений для перевірки його технічного стану з метою подальшої оренди чи купівлі, про що було складено відповідну розписку від 07.03.2015 року, згідно якої відповідач зобов'язувався до 19 год.00 хв. 30.06.2015 року повернути або виплатити вартість автомобіля в сумі 90 000 грн. Крім того, позивач передав відповідачу оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу- НОМЕР_2 від 05.03.2015 року(ас.8).

Даний факт не заперечили сторони по справі.

Однак, до вказаного часу відповідач не повернув транспортний засіб та не оплатив його вартість позивачу по справі, незважаючи на неодноразові нагадування позивача.

У зв'язку з цим позивач 26.06.2016 року направив відповідачу телеграму з приводу повернення транспортного засобу чи сплати за нього обумовленої суми(ас. 13-14).

Так, 15.06.2015 року позивач по справі ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 уклали між собою договір про наміри щодо оренди автомобіля терміном на 2 роки з визначеною орендною платою в розмірі по 6000 грн. на місяць(ас.15-16).

Згідно даного договору розмір упущеної вигоди за період з 30.06.2015 року за 12 місяців становить 72 000 грн., а згідно заяви про збільшення позовних вимог станом на 12.12.2016 року-108 000 грн.(ас.70-72).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, сторони при укладенні договорів між собою та викладаючи їх зміст мають враховувати насамперед акти цивільного законодавства, що діяли на момент вчинення договірних зобов'язань, а не погодження між сторонами.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Статтею 387 ЦК України закріплено право витребування власником свого майна у особи, яка безпідставно заволоділа цим майном.

З контексту вказаної норми вбачається, що позивачем може бути лише законний власник, особа, яка володіє майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка заволоділа чужим майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Незаконне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на правовий титул. Незаконні володільці відповідають перед власником майна неоднаково, залежно від того, чи є вони добросовісними або недобросовісними набувачами майна.

Частиною 2 ст. 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із Закону або рішення суду. Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном. В свою чергу позивач має підтвердити своє право власності на спірне майно.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу(Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-88цс13 від 02.10.2013 року)

Згідно із ч.1 статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч.1 статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст.41 Конституції України та ст. 317 ЦК України зміст права власності передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як передбачено положеннями ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

А тому, враховуючи, що позивач є неволодіючим власником майна та звертається з позовними вимогами до володіючого не власника майна з метою витребування майна із чужого незаконного володіння, суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

У відповідності до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір про наміри укласти договір оренди автомобіля від 15.06.2015 року, укладений між сторонами по справі у письмовій формі та не посвідчений нотаріально(ас.15-16).

У судовому засіданні позивач зазначив, що виконав всі умови договору оренди автомобіля.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно до ч.1 та ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мала мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Суд погоджується з тим, що позивачу по справі ОСОБА_2 на праві приватної власності належить транспортний засіб-автомобіль марки «CITROEN Jumper» днз НОМЕР_3, номер шасі НОМЕР_4, колір зелений.

Між тим, згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України суд бере до уваги лише належні та допустимі докази.

Крім цього, документ стає доказом у справі, коли відповідає одночасно ще й вимогам ст. 59 ЦПК України, тобто є допустимим.

Аналізуючи представлені позивачем документи (договір про наміри укласти в майбутньому договір оренди автомобіля, розписки про отримання автомобіля), суд приходить до переконання, що такі не є доказами та не можуть братися до уваги при прийнятті рішення.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір про наміри укласти в майбутньому договір оренди автомобіля за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Тоді як договір на який посилається позивач по справі укладений 15.06.2015 року- не є нотаріально завіреним(ас.15-16).

Позивачем не представлено квитанцій про оплату коштів на його поточний рахунок, що дало б змогу підтвердити факт виконання умов договору.

Суд вважає, що позивачем не доведено факту упущеної вигоди внаслідок неправомірної поведінки відповідача, а не можуть братися до уваги судом оскільки є неналежними доказами,не доведено в чому полягають прямі збитки та який їх розмір.

А тому, суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі, прийшов до висновку про часткове задоволення позову в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме слід зобов'язати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, колір зелений та оригінал свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 від 05.03.2015 року.

В частині позовних вимог щодо стягнення реальних збитків і упущеної вигоди слід відмовити виходячи з розгляду спору в межах заявлених позовних вимог згідно з вимогами ЦПК України із-за безпідставності позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в користь позивача, зокрема: 551,20 грн. судового збору по справі та 900 грн. судових витрат за надання правової допомоги адвокатом.

На підставі ст.ст. 22, 316, 317, 387 1212 ЦК України, керуючись ст.ст.218, 293 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Позов ОСОБА_2 - частково задоволити.

Зобов'язати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, колір зелений та оригінал свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 від 05.03.2015 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_2 551,20 грн. судового збору по справі та 900 грн. судових витрат за надання правової допомоги адвокатом, а всього 1451 грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд.

Суддя Мужик І.І.

Повний текст рішення виготовлено 22.03.2017 року.