АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6169/17 Справа № 206/3331/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця») про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобовязання вчинити певні дії, мотивуючи тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12 червня 2001 року державним підприємством «Придніпровська залізниця», квартира АДРЕСА_1 належала їй, її чоловіку ОСОБА_5 та їхньому сину ОСОБА_6

Вказувала, що 21 вересня 2008 помер ОСОБА_6, в звязку із чим вона та її чоловік прийняли спадщину за законом як спадкоємці першої черги, 10 вересня 2013 помер ОСОБА_5 Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частини спірної квартири, що раніше належала ОСОБА_5, було визнано за нею.

Зазначала, що на сьогоднішній день вона має намір розпорядитись спірною квартирою, однак у неї, як у власника зазначеного майна, відсутнє свідоцтво про право власності на житло від 12 червня 2001 року, видане Державним підприємством «Придніпровська залізниця», в звязку із його втратою, про що 23 березня 2016 було розміщено оголошення у друкованому засобі масової інформації в газеті «Зоря».

Посилаючись на те, що у лютому 2017 року вона звернулась до регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» для отримання дубліката свідоцтва про право власності, однак її було повідомлено, що регіональна філія «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» не має правових підстав для задоволення її запиту та видачі дубліката правовстановлюючого документу в звязку із тим, що згідно із тексту рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року свідоцтво на квартиру не є втраченим, а перебуває у дочки позивача ОСОБА_3, що вважає протиправним, а тому просила суд ухвалити рішення, яким усунути їй перешкод у здійсненні права власності на належне майно, шляхом зобовязання ПАТ «Українська залізниця» видати їй дублікат правовстановлюючого документа на квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2017 року та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 12 червня 2001 року державним підприємством «Придніпровська залізниця», квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.3).

16 березня 2016 року на адресу Регіональної філії «Придніпровська залізниця» звернулась ОСОБА_7 з заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 (а.с.36).

На зазначене вище звернення надано відповідь №147/122 від 29 березня 2016 року, згідно змісту якої повідомлено, що дублікат свідоцтва про право власності на квартиру можна отримати після надання до житлового сектору служби будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд (управління Державного підприємства «Придніпровська залізниця») наступних документів: витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_3; довідки з комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» щодо реєстрації нерухомого майна та копію свідоцтва про право власності на спірну квартиру; газети або копії з неї із опублікуванням відомостей про крадіжку, втрату, пошкодження документів; копії свідоцтва про смерть ОСОБА_8 та ОСОБА_6; запиту нотаріуса про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру; квитанції про сплату послуг, повязаних з виготовлення дублікатів на приватизовану квартиру (а.с.35).

21 листопада 2016 рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 (Дніпропетровську).

Крім того, даним рішенням встановлено, що в матеріалах спадкової справи наявна заява ОСОБА_3 з проханням не видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 у звязку зі зверненням до суду, що всі правовстановлюючі документи на спірну квартиру знаходяться у неї. Наявність у ОСОБА_3 правовстановлюючих документів також не заперечувала і ОСОБА_4, зазначивши у своїй зустрічній позовній заяві по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, що ОСОБА_3 забрала усі документи на квартиру та більше не зявлялась (а.с.4-14,15-16).

23 березня 2016 року в газеті «Зоря» опубліковано оголошення про недійсність свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3, виданого державним підприємством «Придніпровська залізниця» на імя ОСОБА_4 в звязку із втратою (а.с.6,29).

Також, згідно відповіді регіональної філії «Придніпровська залізниця» №НТО12/128-17 від 21 лютого 2017 року звернення про видачу дубліката правовстановлюючого документа на квартиру АДРЕСА_3 розглянуто. Правових підстав для видачі дубліката свідоцтва про права власності не вбачається у звязку із тим, що рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року визначено, що свідоцтво про право власності на квартиру не є втраченим або зіпсованим (а.с.5, 39).

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_4 без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що нею не доведено факт належного звернення до відповідача, тобто виконання вимог відповідача щодо надання певного пакету документів, що передує отриманню дубліката правовстановлюючого документа, тобто не використано передбаченої можливості отримати дублікат свідоцтва про право власності в позасудовому порядку, а відмова відповідача у видачі дубліката правовстановлюючого документа була цілком обґрунтованою та такою, що за своєю суттю не порушує прав власності позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України).

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями вказаних норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обовязку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав люд лити і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст.8,9 Конституції), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Діючим законодавством передбачено видачу дубліката свідоцтва про право власності лише у разі крадіжки, втрати, чи пошкодження оригіналу свідоцтва про право власності з обовязковим дотриманням встановленої процедури, яка передує видачі, та визнанням у звязку з цим недійсним втраченого свідоцтва.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року №6-62цс12 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не доведено факт порушення її прав саме відповідачем.

Колегія суддів звертає уваги, що перешкоди позивачу у здійсненні нею права власності чинить ОСОБА_9 (згідно з рішенням суду, яке набрало законної сили, а отже не може бути поставлене під сумнів), оскільки утримує правовстановлюючий документ на квартиру, в результаті чого вона позбавлена можливості реалізувати своє право на володіння та користування спірною квартирою.

З матеріалів справи не вбачається підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про наявність підстав для задоволення її позову спростовуються матеріалами справи, оскільки не доведені належними та допустимими доказами.

Зокрема позивачем не доведено факт належного звернення до відповідача та надання повного пакету документів.

Інші доводи приведені в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2017 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_10