Апеляційний суд Житомирської області
Справа №282/1036/16 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 47 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до СФГ «Оксана» в особі голови фермерського господарства «Оксана» - ОСОБА_3, за участю третьої особи Любарського районного відділу Житомирської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якого виступає ОСОБА_4

на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2017 року

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вищевказаним позовом до Селянського Фермерського Господарства «Оксана» (далі СФГ «Оксана») в якому зазначив, що 01 січня 2007 року ОСОБА_5, якому на підставі Державного акту від 04 серпня 2004 року належало право власності на земельну ділянку площею 3,2997 га, що розташована на території Бичівської сільської ради Любарського району Житомирської області, уклав з СФГ «Оксана» договір оренди цієї земельної ділянки строком на 5 років.

28 вересня 2009 року ОСОБА_5 помер. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.07.2010 року, спадкоємцем даної земельної ділянки стала його мати ОСОБА_6.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 жовтня 2016 року, спадкоємцем майна, яке складається із земельної ділянки площею 3,2997 га, померлої 06 січня 2016 року ОСОБА_6 є її син ОСОБА_2. Позивачу стало відомо про те, що 10.12.2010 року між його матірю ОСОБА_6 та СФГ «Оксана» було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 01.01.2007 року, згідно якої строк дії договору оренди було збільшено до пятнадцяти років. Зазначає, що додаткову угоду до договору оренди землі його мати не підписувала, у зв'язку з чим при укладенні угоди було відсутнє її вільне волевиявлення, що є підставою для визнання цієї додаткової угоди недійсною.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2, в інтересах якого виступає ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно зясовані обставини справи, порушені норми процесуального і матеріального права. Зазначає, що суд не надав належної правової оцінки доказам позивача та поясненням сторін, зокрема, суд неправомірно не взяв до уваги висновок почеркознавчої експертизи проведеної у кримінальній справі, який є допустимим доказом в розумінні норм ЦПК України. Крім того, отримання ОСОБА_6 орендної плати у період з грудня 2010 року по грудень 2015 року не є належним доказом обізнаності власника земельної ділянки про наявність укладеної додаткової угоди до договору оренди та її погодження з усіма істотними умовами договору, передбаченими Законом України «Про оренду землі».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд виходив із відсутності підстав передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання додаткової угоди до договору оренди недійсною, оскільки позивач не довів відсутність волі у ОСОБА_6 на укладення даного договору з СФГ «Оксана» та недосягнення згоди з усіх істотних умов.

Проте такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 04 серпня 2004 року, ОСОБА_5 був власником земельної ділянки площею 3,2997 гектарів, яка розташована на території Бичівської сільської ради Любарського району Житомирської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно договору оренди від 01 січня 2007 року, ОСОБА_5 передав належну йому на праві власності земельну ділянку площею 3,2997 га в оренду СФГ «Оксана» строком на 5 років. Даний договір зареєстрований у Любарському районному відділені Житомирської регіональної філії центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12 грудня 2007 року за № 90 (а.с.9-12).

28 вересня 2009 року ОСОБА_5 помер. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.07.2010 року, спадкоємцем даної земельної ділянки стала його мати ОСОБА_6 (а.с.7).

ОСОБА_6 померла 06 січня 2016 року і спадщину після її смерті прийняв за заповітом син ОСОБА_2, оформивши свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.10.2016 року (а.с.41).

В матеріалах справи міститься додаткова угода до зазначеного договору оренди землі, яка укладена 10 грудня 2010 року між ОСОБА_6 та СФГ «Оксана», за якою у основний договір внесені зміни, а саме : договір оренди землі за взаємною згодою сторін продовжено строком на п'ятнадцять років з 01.12.2010р. по 01.12.2025р.; п.9 основного договору оренди землі викладені в новій редакції, а саме: річна орендна плата за використання обєкта оренди на момент підписання цього договору встановлюється в розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки і складає 1491 грн. в рік (а.с.15).

Ця додаткова угода була зареєстрована у районному відділі Житомирської регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі вчинено запис від 25 грудня 2010 року за № 15.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що підпис в додатковій угоді від 10 грудня 2010 року до договору оренди землі, укладеного 01 січня 2007 року, виконано не ОСОБА_6.

Відповідно до вимог ст.30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 202 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.1,3 ст. 203 ЦК України).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу .

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до висновку експерта № 1/911 від 12.09.2016 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000034, який міститься у матеріалах справи встановлено, що підпис, розташований в графі «Орендодавець» додаткової угоди від 01.01.2007 року про внесення змін до договору оренди, виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою (а.с.17-23).

Докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 передоручила іншим особам права підписання цього договору від її імені, матеріали справи не містять.

Незгода суду першої інстанції з висновком почеркознавчої експертизи в кримінальному провадженні та не прийняття його до уваги в якості письмового доказу, колегія суддів вважає необґрунтованим виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи даний висновок був поданий позивачем в якості письмового доказу. Судова експертиза за клопотанням сторін відповідно до положень ст.ст. 143, 144 ЦПК України судом не призначалась та не проводилась. У звязку з чим, оцінка та перевірка судом першої інстанції даного письмового доказу як висновку судової експертизи на підставі ст.147 ЦПК України є необґрунтованим.

За положеннями ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України, за якими доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, одержані з дотриманням встановленого законом порядку, а письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

З матеріалів справи вбачається, що даний висновок був проведений судовим експертом Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на підставі постанови слідчого в рамках кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, по факту підробки підпису покійної ОСОБА_6 в додатковій угоді від 10.12.2010 року до договору оренди від 01.01.2007 року і даний висновок містить відповіді на питання, які виникають у даному спорі.

Зазначення у вступній частині висновку експерта від 19.09.2016 року № 1/19, а саме в обставинах справи «Павлійчук Віра Федотівна» замість «Павлійчук Віра Федорівна» є технічною помилкою, що підтверджується відповіддю директора Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 21.02.2017 року,

Таким чином, даний висновок колегія суддів визнає обґрунтованим, таким що не суперечить іншим доказам у справі, в тому числі показам свідків та поясненням сторін, не викликає сумніву в його правильності та вважає належним та допустимим письмовим доказом у розумінні положень ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України.

Разом з тим, представники відповідача у справі, діючи усупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, які зобов'язують відповідача на засадах змагальності доводити свої заперечення переконливими, належними та припустимими доказами, таких доказів не надали, на спростування вищевказаного висновку, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, клопотання про призначення відповідної експертизи не заявляли.

Отримання як ОСОБА_6 так і позивачем ОСОБА_2 орендної плати у період 2013-2015 роках не є належним доказом обізнаності власника земельної ділянки про наявність укладеної додаткової угоди до договору оренду та її погодження з істотними умовами договору, передбаченими Законом України «Про оренду землі». Крім того, позивач вважав, що мати отримувала орендну плату за договором оренди від 01 січня 2007 року, а не за додатковою угодою від 10 грудня 2010 року про внесення змін до договору оренди землі, укладеною без її згоди.

Таким чином, оскільки додаткова угода від 10 грудня 2010 року до договору оренди землі, укладеного 01 січня 2007 року не містить всіх істотних умов, так як не підписана однією із сторін орендодавцем ОСОБА_6, колегія суддів, відповідно до положень ч.3 ст. 203, ч.1 ст.215 ЦК України, дійшла висновку про наявність підстав для визнання її недійсною, оскільки волевиявлення на укладення даної угоди відсутнє.

Зазначені обставини та вимоги норм матеріального і процесуального права не були враховані судом першої інстанції при розгляді спору, тому суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову. На підставі викладеного та враховуючи вимоги п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до СФГ «Оксана» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1157 грн. 54 коп.

Разом з тим, колегія судів дійшла висновку про часткове задовольнити апеляційної скарги, оскільки вимоги в частині скасування державної реєстрації додаткового договору оренди та зобовязання директора СФГ «Оксана» повернути належну ОСОБА_2 земельну ділянку позивачем до суду не заявлялись, а тому відсутні підстави для розгляду судом апеляційної інстанції вказаних вимог з урахуванням положень ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 303 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого виступає ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2.

Визнати недійсною додаткову угоду від 10 грудня 2010 року, яка укладена між ОСОБА_6 та СФГ «Оксана» в особі голови ОСОБА_3, та зареєстрована в районному відділі Житомирського регіонального Центру державного земельного кадастру 25.12.2010 року за № 15, про внесення змін до договору оренди землі від 01 січня 2007 року, укладеного між СФГ «Оксана» в особі голови ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Стягнути з СФГ «Оксана» на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1157 грн. 54 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: