СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 6/759/481/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю., розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент державної виконавчої служби Міністерсмтва юстиції України про зміну способу і порядку виконання рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_3 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою про зміну способу і порядку виконання рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 07.11.2001 року по справі № 2-8619/2001.

Враховуючи те, що розділом VІ ЦПК України не передбачено залишення заяви про зміну способу виконання рішення суду без руху із наданням часу для виправлення недоліків, а відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України передбачено право суду застосовувати закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Суддя вважає за можливе застосувати положення статей 119, 120, 121 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до п.п.5, 6 ч.2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Згідно ч. 4 ст. 119 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст.373 ЦПК України, розділу VIК України (процесуальні питання пов'язані із виконанням рішень у цивільних спрвах) за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони виконавчого провадження, за заявою виконавця, поданою на підставі заяви сторони виконавчого провадження, або за заявою державного виконавця, поданою з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", суд, який видав виконавчий документ, розглядає питання про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення у порядку, передбаченому частиною першою цієї статті.

Також, згідно п.10 ч.3 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви (подання), заявник просить про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 07.11.2001 року по справі № 2-8619/2001.

Таким чином, наведене свідчить про невиконання вимог правил підсудності при поданні даного подання.

Тому, заявнику потрібно обґрунтувати його звернення, саме до Святошинського районного суду м.Києва із врахуванням Розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року.

Відповідно до ч.1, 2, 8 ст.8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Крім того, відповідно до ст.7 ЦПК України мова цивільного судочинства визначається ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики».

Згідно ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики», судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою (мовами). Професійний суддя повинен володіти державною мовою. У межах території, на якій відповідно до умов частини третьої статті 8 цього Закону поширена регіональна мова, держава гарантує можливість здійснювати судове провадження цією регіональною мовою (мовами). Необхідність забезпечення такої гарантії має враховуватися при доборі суддівських кадрів. Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Згідно ч.1, 2 ст. 6 Закону України «Про засади державної мовної політики», державною мовою України є українська мова. Українська мова як державна мова обов'язково застосовується на всій території України при здійсненні повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади, у міжнародних договорах, у навчальному процесі в навчальних закладах в межах і порядку, що визначаються цим Законом. Держава сприяє використанню державної мови в засобах масової інформації, науці, культурі, інших сферах суспільного життя.

На підставі вищевикладеного, позовна заява має бути викладена державною (українською ) мовою.

Зазначена заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням положень ЦПК України, а саме: звернення до суду повинно бути викладене у формі заяви правилами розділу VI ЦПК України із врахуванням вимог, визначених ст. ст. 119, 120 цього Кодексу; а також із обґрунтуванням подачі заяви саме до Святошинського районного суду м.Києва враховуючи, вище зазначене розпорядження Вищого спеціалізованого суду України від 02.09.2014 року про визначення територіальної підсудності справ, а також викладеною державною мовою.

Відтак, суд позбавлений можливості вирішити питання у справі, оскільки заява містить недоліки (не відповідає вимогам ст.ст. 119, 120, 373 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України, суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 119,120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 119, 120, 121, 373 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент державної виконавчої служби Міністерсмтва юстиції України про зміну способу і порядку виконання рішення суду - залишити без руху, встановивши строк для виправлення недоліку п'ять днів з дня отримання заяви.

Заяву залишити без руху.

У разі невиконання ухвали заява буде вважатися неподаною та повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.Ю. Миколаєць