Ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України, треті особи: Криворізьке міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Прокуратура м. Кривого Рогу, Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 лютого 2011 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Мерседес Бенц 312Д», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_6, під керуванням позивача, та автомобіля марки «Мітцубісі Лансер», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_7, який рухався з прилеглої території. Внаслідок ДТП пасажири автобуса «Мерседес Бенц 312Д», державний номерний знак НОМЕР_1, а також водій автомобіля марки «Мітцубісі Лансер», державний номерний знак НОМЕР_2, ОСОБА_7 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості. За фактом ДТП 24 лютого 2011 року слідчим відділом міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - СВ МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області) порушено кримінальну справу № 581111008 за ст. 286 ч. 1 КК України. 23 травня 2011 року старший слідчий СВ МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області притягнув позивача як обвинуваченого у кримінальній справі № 581111008 та обрав міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд, чим, як вважає позивач, незаконно обмежив його права та свободи. 23 серпня 2011 року стосовно позивача як особи, яка скоїла злочин, передбачений ст. 286 ч. 2 КК України, складено обвинувальний акт. Після неодноразових висновків експертів, які зазначали про невинуватість позивача у скоєній ДТП, у черговий раз у липні 2013 року кримінальне провадження № 0000013 із обвинувальним актом надійшло до суду. Вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2014 року, позивача визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, та виправдано за відсутністю в діях складу злочину.

Посилаючись на викладене, позивач вважає, що незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності призвело до порушень нормальних життєвих зв'язків, погіршення стосунків із оточуючими особами, нанесло йому шкоди; незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду йому задано моральних страждань, які полягають у негативній зміні психічного стану внаслідок перебування під слідством, яке супроводжувалося численними викликами на допити, необхідністю витрачати кошти та час для доведення своєї невинуватості, обмеженням свободи пересування тощо, відшкодування якої позивач оцінює 4 млн грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 108 800 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з державного бюджету України шляхом списання зі спеціального рахунку державного бюджету України Державною казначейською службою на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 110 000 грн, на відшкодування витрат за проведення психологічної експертизи - 9 240 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, задовольнивши його позов у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

За ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з вимогами ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» провадиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Установивши, що вищевказаним вироком суду позивача визнано невинуватим у скоєнні злочину та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, а також зважаючи на те, що позивач перебував під судом та слідством упродовж 34 місяців та щодо нього було застосовано запобіжні заходи у вигляді підписки про невиїзд, суд першої інстанції, із яким у цій частині погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд правильно керувався наступним.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом із тим у п. 14 указаної постанови роз'яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15.

Так, відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3 200 грн.

У зв'язку з цим суд правильно вважав, що мінімальний розмір, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 108 800 грн (3200х34 міс=108 800 грн).

Збільшуючи розмір стягнення грошової суми на відшкодування моральної шкоди до 110 тис. грн, апеляційний суд обґрунтовано виходив із засад розумності, справедливості, враховуючи вищевказані роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Разом із тим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення на користь позивача судових витрат за проведення судової психологічної експертизи у сумі 9 240 грн.

Таким чином, розглядаючи указаний позов, апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо визначеної судом грошової суми на відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Оскільки апеляційний судом обґрунтовано скасоване рішення суду першої інстанції, то відсутні підстави залишати останнє без змін згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.О.Леванчук