У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Пермус», про визнання недійсним договору про відступлення права грошової вимоги, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи та остаточно просила визнати недійсним з моменту вчинення договір про відступлення права грошової вимоги № 21МБ від 18 листопада 2015 року; визнати недійсною додаткову угоду № 1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21 від 18 листопада 2015 року.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 04 липня 2008 року між нею та відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ВАТ «ВТБ Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), було укладено кредитний договір №22.94/08-КЛ, за умовами якого їй було надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на суму 1 650 000 грн зі строком користування до 03 липня 2018 року та сплатою за його користування 22,5 % річних.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань позивача за вказаним кредитним договором між ВАТ «ВТБ Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Пермус» (далі - ТОВ «Премус») було укладено договір наступної іпотеки № 22.94/08-ДІ.

Позивачка вказувала, що у грудні 2015 року їй стало відомо про те, що 18 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (далі - ТОВ «ФК «Поліс») було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21МБ, за умовами якого ПАТ «ВТБ «Банк» передав (відступив) на користь ТОВ «ФК «Поліс» своє право вимоги до боржників, в тому числі й до неї, а ТОВ «ФК «Поліс» набуло права вимоги замість ПАТ «ВТБ Банк» за кредитними договорами та договорами забезпечення до них на умовах такого договору.

11 березня 2016 року на її адресу надійшов лист від ПАТ «ВТБ Банк» у якому повідомлялось, що 27 листопада 2015 року до вищевказаного договору між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено додаткову угоду № 1, умовами якої визначено заборгованість боржників, право вимоги до яких відступаються за цією угодою згідно Реєстрів прав вимог від 27 листопада 2015 року, що містяться у додатку № 1 до угоди.

Посилаючись на те, що відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачена договором, є підставою для визнання недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги від 18 листопада 2015 року та додаткової угоди № 1 до нього від 27 листопада 2015 року, ОСОБА_4 просила задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ТОВ «Пермус» відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ТОВ «Поліс» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, та правильно виходили з того, що відповідно до п. 8.8 кредитного договору сторони передбачили лише інформування позичальника про намір кредитора відступити право вимоги за цим договором без отримання на це відповідної згоди позивачки, а тому ОСОБА_4, яка не отримала повідомлення про передачу права вимоги ТОВ «ФК «Поліс», не позбавлена обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним; оспорюваний договір про відступлення права вимоги № 21МБ від 18 листопада 2015 року та додаткова угода № 1 до нього укладені сторонами із дотриманням вимог чинного законодавства України, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання їх недійсними.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М.Завгородня

О.В.Попович