АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 755/654/17-ц Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3474/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченка М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Печерського районного суду м. Києва про визнання дій та бездіяльності посадових осіб незаконними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Печерського районного суду м. Києва про визнання дій та бездіяльності посадових осіб незаконними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_4 до Печерського районного суду м. Києва про визнання дій та бездіяльності посадових осіб незаконними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, мотивуючи тим, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що позов пред'явлений не до конкретного судді Остапчук Т.В., а до Печерського районного суду м. Києва, який є юридичною особою, хоча і виконує специфічні функції, визначені законодавством в сфері судочинства. Посилання суду першої інстанції на те, що оскарження неправомірних дій та рішень судів та суддів не передбачено чинним законодавством також не відповідає дійсності, оскільки в самому ЦПК України передбачена не лише можливість такого оскарження, а й передбачено порядок такого оскарження - стаття 108 ЦПК. Таким чином, підстав для звільнення Печерського районного суду м. Києва від відповідальності за допущені порушення немає. У відповідності до норм Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Печерського районного суду м. Києва про визнання дій та бездіяльності посадових осіб незаконними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що предметом позову є процесуальні дії судді та інших посадових осіб суду у зв'язку зі здійсненням правосуддя, а тому така заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК).

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддявідмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Із змісту позовної заяви вбачається, що вимоги позивача звернені до Печерського районного суду м. Києва, а їх суть полягає у тому, щоб визнати дії та бездіяльності посадових осіб Печерського районного суду м. Києва незаконними щодо розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Терра Банк», уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Терра Банк» про вчинення дій та відшкодування завданих збитків, які полягають у порушенні процесуальних строків розгляду цивільної справи; порушенні процесуальних строків розгляду заяв сторони судового процесу та відсутності реагування на них; порушенні процесуальних строків надання процесуальних документів по справі; відсутності контролю з боку керівника суду за діями судді в частині дотримання положень процесуального закону; вчиненні перешкод у доступі до законного справедливого суду заявнику.

Тобто, матеріально-правова вимога позивача до відповідача щодо якої він просить ухвалити рішення зводиться до встановлення наявності порушень закону, допущених Печерським районним судом м. Києва, в особі судді Остапчук Т.В., при здійсненні судочинства в порядку ЦПК України.

Згідно зі статтею 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Аналіз зазначених положень свідчить про те, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з розглядом конкретної справи можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

За таких обставин розгляд судом позовних вимог предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом конкретної справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскаржені позивачем дії суду (судді) є процесуальними, вчиненими при виконанні ними своїх обов'язків по здійсненню правосуддя, і тому їх законність може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача про те, що чинним законодавством передбачена можливість оскарження неправомірних дій та рішень судів та суддів, що не було враховано судом першої інстанції, колегія суддів виходить з такого:

Положеннями частини шостої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Застосування цього законодавчого положення можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов'язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог процесуального законодавства, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: