Справа № 463/751/16-ц
Провадження № 2/463/425/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

Позивач ПАТ «Кредобанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договірним зобовязанням на суму 28 180,73 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 16.10.2009р. між банком та відповідачем укладено додатковий договір до договору банківського рахунку № О0900020 відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 13 650 грн. за зобовязався його повернути у строки та на умовах, визначених договором. Банком виконано свої зобовязання, та видано відповідачу обумовлену суму коштів, однак останнім не належним чином виконується обовязок по його поверненню. Станом на 02.12.2015 року заборгованість за кредитним договором складає 28 180,73 грн., з яких 12 582,35 грн. неповернута сума кредиту, 8 575,53 грн. прострочені відсотки, 119,52 грн. прострочена сума комісії за адміністрування кредиту, 6 903,33 грн. пеня. Дану суму боргу просить стягнути з відповідача в примусовому порядку.

В судове засідання повноважний представник позивача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, скерував до суду заяву, в якій справу просить слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. Попередньо, подав заяву про застосування наслідків спливу загального строку позовної давності і відповідно, ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки за умовами договору, кінцевою датою виконання зобовязань щодо повернення коштів була дата звільнення працівника - відповідача, що мало місце 12.07.2010р., однак позов подано до суду в 2016р. Враховуючи обсяг зібраних доказів, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та його представника.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-2478цс15 сформулював правову позицію від 23.12.2015р. згідно з якою розяснив, що повторний розгляд справи після скасування першого заочного рішення по суті та функціонально є продовженням позовного провадження в суді першої інстанції.

Розглянувши позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, наявні у ній докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 16.10.2009р. між позивачем та відповідачем укладено додатковий договір до договору банківського рахунку № О0900020 відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 13 650 грн. за зобовязався його повернути у строки та на умовах, визначених договором (а.с.6-7).

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що позивачем належно виконано умови кредитного договору та видано відповідачу обумовлену суму коштів.

У відповідності до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не належним чином виконує обовязки по поверненню кредитних коштів.

Відповідно до п. 5.1 договору, за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за цим договором клієнт, крім відшкодування збитків сплачує банку пеню за кожен день прострочки в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п. 3.1 цього додаткового договору.

Згідно розрахунку заборгованості, який прийнятий судом як такий, що зроблений фахово у відповідності до умов договору (а.с.8-10), станом на 02.12.2015 року заборгованість за кредитним договором складає 28 180,73 грн., з яких 12 582,35 грн. неповернута сума кредиту, 8 575,53 грн. прострочені відсотки, 119,52 грн. прострочена сума комісії за адміністрування кредиту, 6 903,33 грн. пеня.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтовані.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

На основі аналізу вищевказаних правових норм, ВСУ під час розгляду цивільної справи № 6-95цс14 сформулював правову позицію від 17.09.2014р., згідно з якою розяснив, що перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі обчислюється після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Згідно матеріалів справи, з відповідачем укладено кредитний договір як з працівником банку, про що останній подав керівництву банку відповідну заяву (а.с.19).

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, клієнт зобовязаний повернути кредит у повному обсязі до кінця строку дії банківської картки, яка видана на підставі договору банківського рахунку № 15198 від 23.08.2002р., але не пізніше наступного робочого дня, що передує дню звільнення з організації (припинення цивільно-правових договорів з організацією), виконати свої зобовязання по сплаті процентів за користування кредитом і повернення отриманих коштів.

Згідно відомостей трудової книжки відповідача, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.77), останній 12.07.2010р. звільнений з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, в той час як позов предявлено до суду, згідно поштового штемпеля на конверті (а.с.23) 12.02.2016р., тобто по спливу встановленого законом трьохрічного строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Враховуючи відсутність причин для поновлення пропущеного строку позовної давності та відсутність клопотань зі сторони позивача про таке поновлення, не ставлячи під сумнів обґрунтованість позовних вимог суд в задоволенні позову відмовляє у звязку із спливом загального строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10,60,88,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 253, 256, 257, 258, 261, 267, 526, 610, 625, 629, 634, 638, 638, 1048-1050,1054 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити за спливом позовної давності.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки, передбачені ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.