Справа № 463/6333/15 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/183/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

з участю: секретаря Симець В.І.

з участю: представника ОСОБА_2В , ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ЛКП «№503» на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19 травня 2016 року у справі за позовом ЛКП «№503» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскарженим рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19 травня 2016 року в задоволенні позову ЛКП «№503» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за утримання та обслуговування житлового будинку та прибудинкової території відмовлено.

Рішення суду оскаржило ЛКП «503».

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки зазначені судом у рішенні є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт вказує, що в суд першої інстанції було надано докази наявності між сторонами фактичних договірних відносин з приводу надання відповідачу послуг по утриманню та обслуговуванню житлового будинку №26 на вул.Пекарській ( договори та угоди між ЛКП «№503» та підприємствами про вивезення твердих побутових відходів, ліквідації аварій та пошкоджень на внутрішньо будинкових інженерних мережах, постачання електричної енергії) строк дії, яких припадає на спірний період (2013-2015 роки). Також судом першої інстанції не враховано наявність в тексті даних договорів умов про пролонгацію вищевказаних договорів на наступний рік у випадку не подання сторонами заяви про їх розірвання.

Крім того апелянт посилається на правову позицію Верховного Суду України зазначену в постанову від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13 та в постановуі від 20.04.2016 року у справі №221/515/15-а.

Апелянт зазначає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, а факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що відповідач є власником квартири № 17 у будинку № 26 на вулиці Пекарській у м. Львові, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї і прописки. Вказаний будинок належить до комунальної власності, перебуває на балансі позивача.

Закон України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» регулює правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами. ОСОБА_5 визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обовязки. Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом.

Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг (п. 5 ч. 3 ст.20).

Згідно із ст.ст. 1, 13 цього Закону утримання будинків і прибудинкових територій, як різновид житлово-комунальних послуг, - це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 31 Закону порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (пп. 1 та 2 ч. 1 ст. 14 Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ч. 2 ст. 32 Закону).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері регулювання і встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги (ст. ст. 5 - 7).

Відповідно до підп. 2 ч. 1 ст. 7 Закону, ст. 28 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, встановлення тарифів щодо оплати побутових, комунальних та інших послуг, які надаються підприємствами і організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади, та погодження цих питань з підприємствами, установами й організаціями, які не належать до комунальної власності.

Згідно зі ст. 4 Закону України від 3 грудня 1990 року «Про ціни і ціноутворення» Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін/тарифів, а також по контролю за цінами/тарифами.

Частиною 1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статтями 20, 21 цього Закону визначені обовязки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обовязком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом; а обовязком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 цього Кодексу правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зміст свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України означає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Разом з тим свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору, сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. ОСОБА_5 положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобовязанням.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 цього Кодексу зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено що ОСОБА_3 С,Є. не укладала договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг з ЛКП «№503».

Позивачем не надано доказів того, що він підготував договір на надання послуг відповідачам на основі Типового договору і був ініціатором укладення такого договору. З матеріалів справи вбачається що послуги з утримання будинку та прибудинкової території будинку ненадавались або надавались неналежної якості, що підтверджується актом - претензією від 28.05.2013 року про ненадання (неякісне надання) послуг, який складений мешканцями вказаного будинку.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 цього Кодексу зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Позивачем не надано доказів того, що він підготував договір на надання послуг відповідачам на основі Типового договору і був ініціатором укладення такого договору.

Таким чином, уладення договору нанадання жилого-комунальних послугє обов»язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч.3т.6.,ст.627,630 ЦК України та ст.ст.19, 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги». Однак позивачем не надано доказів що відповідач відмовилася від укладання договору.

У разі відмови, виходячи з положень ст..ст.3,6,12-15,20,630,640,642,643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п.1ч.2 ст.6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов»язкової дії.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року справі № 6-110цс12, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для усіх судів України та вірно застосовано місцевим судом.

Як встановлено матеріалами справи позивач з таким позовом визнання договору укладеним на умовах до відповідача не звертався до суду.

Окрім того відповідачі надали докази того, що вони порушували питання перед позивачем про відсутність послуг по утриманню будинку, що стверджується численними відповідями різних установ на звернення позивачів та актом про відсутність послуг.

Згідно зазначених вище норм закону споживач зобовязаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

Межі здійснення цивільних прав визначають правомірну поведінку особи, оскільки її дії в межах цивільних прав підлягають правовому захисту, на відміну від дій, вчинених поза межами права.

Відповідачі заперечують одержання ними від позивача послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

На заперечення цих доводів та підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів.

Зокрема, не надано розрахунків оплати послуг, не зазначено тарифи, за якими проводилося нарахування вартості послуг, не підтверджено належними та допустимими доказами їх надання. У відомості про нарахування та оплату послуги з утримання будинку та прибудинкової території (т.1а.с.6) не зазначено розрахунку вартості послуг, не вказано які саме послуги надавалися відповідачам.

За приписами ст. 10 ЦПК України для забезпечення змагальності процесу, апеляційний суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обовязки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на надання належних та допустимих доказів. Позивач такими своїми правами не скористався.

Відповідно до вимог п.1ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Не надано акти виконаних робіт, розрахунки за такі роботи на підтвердження факту надання послуг щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень будинку, у якому розміщена належна відповідачам квартира, а також утримання прилеглої до нього (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Також позивачем не надано доказів на підтвердження розміру плати за такі послуги, тарифи, які використані для розрахунку.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості..

Відповідно до вимог п.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Отже колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ЛКП «№503» відхилити

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді