АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Панченка М.М.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про стягнення майнової шкоди та суми страхового відшкодування, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна», ОСОБА_5 про стягнення майнової шкоди та суми страхового відшкодування.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 08 серпня 2015 року відбулася дорожньо- транспортна пригода за участю автомобіля під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля під керуванням ОСОБА_5, внаслідок якої транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Відповідач ОСОБА_5 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме:в порушенні Правил дорожнього руху, що спричинило дорожньо - транспортну пригоду. Діючий на момент події поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу від 17 липня 2015 року, що був наданий позивачу відповідачем ОСОБА_5, виданий страховиком Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна», відносно якого наявні відомості, що з 01 липня 2015 року останній позбавлений права видавати поліси страхування. Одночасно, сам поліс від 17 липня 2015 року за серією та номером в базі рахується як такий, що ніколи не видавався. З огляду на таке, позивач вважала, що завдана їй шкода підлягає стягненню з Моторного (транспортного) страхового бюро України та винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5, а тому, просила стягнути відшкодування завданої їй шкоди в наслідок пошкодження автомобіля, оціненої в розмірі 79 883,07 грн., в межах передбаченої полісом граничної суми в розмірі 50 000,00 грн. з Моторного (транспортного) страхового бюро України, а різницю між сумою страхової виплати та фактичною шкодою в нути з винної особи ОСОБА_5.

В ході судового розгляду справи протокольною ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2010 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» виключено зі складу відповідачів та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про стягнення майнової шкоди та суми страхового відшкодування відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_3ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Судом не було враховано, що поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу від 17 липня 2015 року, на підставі якого свою відповідальність застрахував відповідач ОСОБА_5, згідно даних Реєстру полісів страхування Моторного (транспортного) страхового бюро України значиться як невикористаний, а тому відмова суду першої інстанції в задоволенні позовних вимог до Моторного (транспортного) страхового бюро України з підстав наявності даного полісу не ґрунтується на положеннях закону. Посилався на те, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки суду однозначно свідчать про наявність правових підстав для задоволення позову, незважаючи на це, в резолютивній частині рішення суд відмовив ОСОБА_3 в задоволенні її вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України Патрик Ганна Григорівна проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідач ОСОБА_5 та представник третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» в судове засідання повторно не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 серпня 2015 року в місті Києва на перехресті вулиць Кіровоградська та Ізюмська відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «MazdaСХ-5», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля Dodge, д.н.з. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_5.

Внаслідок дорожньо - транспортної пригоди автомобіль «Mazda СХ-5», д.н.з. НОМЕР_1, зазнав механічних пошкоджень.

Вказаний автомобіль належить позивачу ОСОБА_3 на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 18 червня 2013 року.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме в порушенні пункту 13.1 Правил дорожнього руху- недотримання під час дорожнього руху безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу № АІ/5693146 від 17 липня 2015 року, на момент дорожньо-транспортної події цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» в межах ліміту страхової виплати за шкоду, що заподіяна майну, у розмірі 50 000,00 грн..

08 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» з повідомленням про настання дорожньо- транспортної пригоди.

Згідно звіту Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна експертно- асистуюча компанія» № 528 від 01 вересня 2015 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Mazda СХ-5», д.н.з. НОМЕР_1, внаслідок пошкодження автомобіля в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 08 серпня 2015 року, складає 79 883,07 грн..

Звертаючись до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про стягнення майнової шкоди та суми страхового відшкодування, ОСОБА_3 посилалася на те, що шкода її транспортному засобу завдана відповідачем ОСОБА_5, проте, враховуючи, що його цивільно-правова відповідальність не застрахована у відповідності до вимог законодавства, сума відшкодування в межах ліміту страхової виплати в розмірі 50 000,00 грн. підлягає стягненню з Моторного (транспортного) страхового бюро України, а різниця між розміром завданого збитку та розміром страхового відшкодування у сумі 29 883,07 грн. - з винуватця ДТП ОСОБА_5.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що поліс обов'язкового страхування цивільно- правової відповідальності власника наземного транспортного засобу № АІ/5693146 від 17 липня 2015 року, на підставі якого цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна», є чинним, страхова компанія не ліквідована, а тому відсутні правові підстави для стягнення відшкодування з Моторного (транспортного) страхового бюро України. Одночасно, оскільки за змістом ст. 1194 ЦК України винуватець дорожньо- транспортної пригоди сплачує постраждалому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, разом з тим, у даній справі страхова виплата здійснена не була, правові підстави для стягнення коштів з ОСОБА_5 також відсутні.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає вимогам закону та наявним в матеріалах справи доказам, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Згідно ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховий поліс є єдиною формою внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку, страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Як встановлено в статті 44 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих

відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її

заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою

цивільно-правову відповідальність; у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Цивільно- правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу № АІ/5693146 від 17 липня 2015 року.

Матеріали справи не містять жодних відомостей щодо того, що на момент розгляду справи страховик Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» було визнано банкрутом та/або ліквідоване, у зв'язку з чим обов'язок здійснити страхову виплату міг бути покладеним на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Строк дії полісу страхування № АІ/5693146 від 17 липня 2015 року встановлений з 10 липня 2015 року по 09 липня 2016 року.

Таким чином, з досліджених доказів достовірно встановлено, що на момент настання дорожньо - транспортної пригоди - 08 серпня 2015 року, поліс № АІ/5693146 від 17 липня 2015 року не припинив свою дію та був чинним.

За змістом ст. 998 ЦК України, договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: його укладено після настання страхового випадку; об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач ОСОБА_3 не довела суду існування жодної з обставин, з якими Цивільний кодекс України пов'язує недійсність правочину, що могло б свідчити про недійсність страхового плісу № АІ/5693146 від 17 липня 2015 року. В судовому порядку вказаний договір страхування недійсним також не визнавався.

З огляду на вказане та виходячи з положень ст. 204 ЦК України, поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу № АІ/5693146 від 17 липня 2015 року є дійсним і чинним, а тому відсутні правові підстави не приймати його до уваги як доказ на підтвердження того, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно- правова відповідальність заподіювача шкоди ОСОБА_5 була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна».

При цьому, той факт, що поліс № АІ/5693146 від 17 липня 2015 року згідно даних Реєстру полісів страхування Моторного (транспортного) страхового бюро України значиться як невикористаний, також не свідчить про його нечинність, з огляду на наступне.

Так, стаття 55 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановила, що з метою організації обміну інформацією про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності та контролю за його здійсненням створюється єдина централізована база даних, яка містить відомості про чинні та припинені договори обов'язкового

страхування цивільно-правової відповідальності, страхові випадки, що мали місце, транспортні засоби та їх власників.

Відповідно до ст. 11 цього Закону, страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Порядок внесення інформації до централізованої бази визначений в Положенні про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженому розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 566 від 09 липня 2010 року.

Пункт 2.1. цього Положення визначає, що страховики-члени МТСБУ в обов'язковому порядку здійснюють збір та постачання до бази даних МТСБУ такої інформації, зокрема, як: відомості про втрачені, зіпсовані та знищені бланки полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та бланки спец знака; відомості про укладені та достроково припинені внутрішні договори обов'язкового страхування цивільно-правової

відповідальності власників наземних транспортних засобів та видані до них спецзнаки.

З сукупного аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що подання Моторному (транспортному) страховому бюро України відомостей про укладені внутрішні договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, втрачені чи зіпсовані бланки страхових полісів є обов'язком страховика та саме на страховика покладається відповідальність за достовірність, повноту та своєчасність подання таких даних.

При цьому, згідно п. 3.5 Порядку замовлення, виготовлення, дистрибуції, обліку бланків страхових документів з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого протоколом Президії Моторного (транспортного) страхового бюро України № 238/2010 від 07 липня 2010 року, у разі втрати бланку страхових несе повну матеріальну відповідальність за страховими випадками. що матимуть місце за втраченими бланками страхових документів.

З огляду на викладене, невнесення до централізованої бази Моторного (транспортного) страхового бюро України інформації про використання полісу № АІ/5693146 від 17 липня 2015 року свідчить лише про порушення Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» покладених на нього Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Положенням про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів обов'язків, та не може розцінюватися як підтвердження того факту, що даний поліс в дійсності не використовувався.

За таких обставин, враховуючи, що в ході розгляду справи не було встановлено факту існування визначених положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстав, за яких Моторне (транспортне) страхове бюро України відшкодовує шкоду, заподіяну власнику транспортного засобу, оскільки матеріалами справи спростовуються доводи позивача щодо того, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 не була застрахована, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача Моторне (транспортне) страхове бюро України відповідальності за заподіяну ОСОБА_5 шкоду та правильно відмовив в задоволенні вимог, пред'явлених до цього відповідача.

Разом з тим, дійшовши вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України 50 000,00 грн. страхового відшкодування, суд першої інстанції не врахував загальні положення цивільного законодавства, яким регулюється порядок відшкодування шкоди, не надав належної оцінки обставинам справи, з яких вбачається, що шкода майну позивача ОСОБА_3 була заподіяна з вини відповідача ОСОБА_5 та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, пред'явлених до другого відповідача.

Так, відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Як роз'яснив Верховний Суд України в постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

В даній постанові Верховного суду України йде мова про право вимоги, яке особа, якій завдано шкоду, реалізує на власний розсуд. Так, завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника - заподіювача шкоди. Водночас, така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий також має право вимоги до боржника, яким в договірному зобов'язанні є страховик. Зазначені зобов'язання не виключають одне одного.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

З огляду на вищенаведене, закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Тобто, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Таким чином, та обставина, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована, а позивач ОСОБА_3 не звернулася до страховика з вимогою про виплату страхового відшкодування, не позбавляє останню, як кредитора в деліктному зобов'язанні, права пред'явити вимоги про відшкодування шкоди безпосередньо до заподіювача шкоди ОСОБА_5.

Так, факт заподіяння механічних пошкоджень автомобілю «MazdaСХ-5», д.н.з. НОМЕР_1 з вини ОСОБА_5 та наявність у ОСОБА_3 прав на отримання відшкодування шкоди, завданої вказаному транспортному засобу, підтверджуються матеріалами справи.

Як визначено в ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно звіту Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна експертно- асистуюча компанія» № 528 від 01 вересня 2015 року з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість матеріального збитку, завданого транспортному засобу «Mazda СХ-5», д.н.з. НОМЕР_1, внаслідок пошкодження автомобіля в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 08 серпня 2015 року, складає 79 883,07 грн..

Будь - яких істотних та переконливих доказів на підтвердження того, що розрахунок завданого збитку було здійснено неправильно та в дійсності він має менший розмір, ніж визначено оцінювачем, матеріали справи не містять, з огляду на що, колегія суддів вважає такий розмір шкоди доведеним.

Разом з тим, за змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач ОСОБА_3 заявила вимоги про стягнення з ОСОБА_5 у відшкодування завданої їй шкоди лише 29 883,07 грн., заяви про збільшення розміру позовних вимог нею подано не було, а тому, саме така сума підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь позивача як відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, виходячи з закріпленого в цивільному процесуальному законодавстві принципу диспозитивності цивільного судочинства.

В частині щодо вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст. 40 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно статті 30 даного Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

В пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Адвокатського об'єднання «Шевченківська колегія адвокатів м. Києва» ОСОБА_4 представляє інтереси ОСОБА_3 на підставі Угоди про надання правової допомоги від 22 жовтня 2015 року.

Повний текст даної угоди, із зазначенням порядку обчислення і сплати гонорару за надані юридичні послуги, у відповідності до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в матеріалах справи відсутній.

Поданий на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції Акт наданих послуг та виконаних робіт за Угодою про надання правової допомоги від 22 жовтня 2015 року датований 21 грудня 2016 року, тобто, був складений та підписаний після ухвалення оскаржуваного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року. При цьому жодних доводів щодо того, у зв'язку з якими обставинами Акт виконаних робіт не було складено і подано до суду першої інстанції при розгляді справи, адвокатом ОСОБА_4 не зазначено.

У зв'язку з вказаним, виходячи з положень ст. 303 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд досліджує нові докази лише у разі їх неподання до суду першої інстанції з поважних причин, колегія суддів не вбачає підстав приймати до уваги поданий адвокатом ОСОБА_4 Акт наданих послуг та виконаних робіт від 21 грудня 2016 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження дійсного понесення ОСОБА_3 витрат на правову допомогу саме в розмірі 10 000,00 грн., до позовної заяви долучено довідку № 135 від 17 листопада 2015 року про внесення цієї суми в касу Адвокатського об'єднання «Шевченківська колегія адвокатів м. Києва».

Відповідно до п. 3.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного Банку України № 637 від 15 грудня 2004 року, приймання готівки в каси проводиться за прибутковими

касовими ордерами, підписаними бухгалтером або уповноваженою особою. Про приймання готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами бухгалтера або уповноваженої особи.

Вказані вимоги до прийняття готівкових коштів та оформлення їх прийняття зумовлені тим, що уся готівка, що надходить до каси, має своєчасно (у день

одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. При цьому оприбуткуванням є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. (п. 2.6 Положення)

Тобто, вбачається, що належним підтвердження внесення коштів до каси є прибутковий касовий ордер або квитанція від прибуткового касового ордеру.

Таким чином, надана позивачем довідка № 135 від 17 листопада 2015 року не є належним підтвердженням дійсного внесення коштів в порядку оплати послуг адвоката ОСОБА_4 на підставі Угоди про надання правової допомоги від 22 жовтня 2015 року та не може прийматися до уваги в якості допустимого доказу.

Враховуючи вказане, оскільки позивачем, в обґрунтування своїх вимог про стягнення відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн., не було надано суду примірника Угоди із зазначенням порядку обчислення і сплати гонорару та належних доказів на підтвердження внесення коштів до каси адвокатського об'єднання, колегія суддів приходить до висновку, що вказані ОСОБА_3 витрати на правову допомогу не підтверджені та не доведені, а тому не підлягають відшкодуванню.

В частині позовних вимог щодо стягнення відшкодування витрат на публікацію в пресі оголошення про виклик до суду відповідача ОСОБА_5 в розмірі 630,00 грн., колегія суддів вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню, оскільки їх реальне понесення позивачем підтверджується квитанцією № ПН 67488 від 18 серпня 2015 року на аркуші справи 79, тобто, дані витрати підтверджені належним чином і підлягають відшкодуванню відповідно до вимог п. 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України.

За таких обставин, враховуючи все вищевикладене та оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, а тому рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, пред'явлених до відповідача ОСОБА_5, необхідно скасувати та ухвали в цій часині нове рішення про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 у відшкодування завданої матеріальної шкоди 29 883,07 грн. та у відшкодування судових витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача до суду, 630,00 грн.. В задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_5 слід відмовити.

В решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Оскільки судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано в частині та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове стягнення відшкодування шкоди з відповідача ОСОБА_5, вирішенню також підлягає питання про відшкодування сплаченого судового збору.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 було сплачено 818,81 грн. судового збору при зверненні до суду з позовом та 900,69 грн. при поданні апеляційної скарги.

В урахуванням положень ст. 88 ЦПК України щодо пропорційності відшкодування судових витрат розміру задоволених позовних вимог, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню частково шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 у відшкодування судових витрат за подання позову 301,74 грн., у відшкодування витрат за подання апеляційної скарги 331,91 грн., а всього 633,65 грн..

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 12, 14, 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст.ст.11, 40, 41, 79, 84, 88 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення відшкодування завданої матеріальної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Іорданії) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_5) у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 29 883,07 грн..

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Іорданії) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_5) у відшкодування судових витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, 630,00 грн. та у відшкодування витрат по сплаті судового збору 633,65 грн., а всього 1263,65 грн..

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 відмовити.

В решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: