АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2024/2-1468/11
Провадження № 22-ц-/790/6442/17 Головуючий І інстанції: Грінчук О.П.
Категорія: інші Доповідач: Сащенко І.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Овсяннікової А.І., Карімової Л.В.

за участю секретаря - Бойко А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 21 вересня 2017 року у справі за поданням старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Коваленко Мирослави Анатоліївни про вирішення питання про примусове проникнення до житла боржника,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року старший державний виконавець Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області Коваленко М.А. звернулася до суду з поданням про вирішення питання про примусове проникнення до житла боржника за адресою: АДРЕСА_1 для виконання зведеного виконавчого провадження.

В поданні старший державний виконавець посилалася на те, що на виконанні Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області знаходиться зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1468/11 від 24.04.2012 року, виданого Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 61931, 21 гривень та 120 гривень, на користь ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 41905,55 гривень на користь ОСОБА_5 заборгованості в розмірі 20755,20 гривень.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 21.09.2017 року подання задоволено.

На цю ухвалу боржник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, та постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання.

Зазначає, що нею сплачено частину боргу у розмірі 90 000 гривень, в добровільному порядку, проте суд першої інстанції не звернув на це увагу.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем надано достатньо мотивованих доказів того, що без примусового проникнення до житла боржника неможливо виконати судове рішення. Доказів можливості звернути стягнення на інше майно боржником суду не надано.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до статті 376 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

Пунктом 10 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.

Згідно положень частини 1 статті 11, частини 7 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Встановлено, що на примусовому виконанні Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області знаходиться зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 120 гривень та 61931, 21 гривень, на користь ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 41905,55 гривень на користь ОСОБА_5 заборгованості в розмірі 20755,20 гривень. Боржник отримував постанови про відкриття виконавчого провадження та виклик до ВДВС, проте до відділу не з'явився, у добровільному порядку рішення суду боржником не виконано.

В ході проведення виконавчих дій, з метою отримання інформації щодо наявності майна боржника стало відомо, що за ОСОБА_1 зареєстровано квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, за формою власності - приватна спільна часткова, частка власності 2/3, та на яку накладено арешт, за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, за ВП №49172194 від 25.03.2016 року та за ВП № 32447519 від 29.06.2012 року виданими Ленінським ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області.

Державний виконавець неодноразово виходив за адресою проживання боржника з метою вчинення виконавчих дій, проте боржник двері не відчиняла, що унеможливило проведення виконавчих дій, про що державним виконавцем 09.11.2016 року та 15.11.2016 року було складено відповідні акти.

14.12.2016 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою вказаною у виконавчому документі та складено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. 25.04.2017 року державним виконавцем разом з суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 для здійснення оцінки описаного раніше майна було здійснено вихід за вказаною адресою, проте ніхто двері не відчинив, про що було складено відповідний акт.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Відповідно до статті 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України та міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Отже, державний виконавець звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника, оскільки в даному випадку рішення суду тривалий час не виконується, а тому єдиним можливим засобом виконання судового рішення є примусове проникнення до житла боржника для опису та арешту майна з метою подальшої його реалізації в рахунок погашення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 на виконання рішення суду сплачені кошти в сумі 90000 грн. правильність висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду в повному обсязі боржником до цього часу не виконано, хоча знаходиться на виконанні на протязі значного періоду часу.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вимог закону, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 21 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді