Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/579/17
Провадження №2/433/731/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2017 року

Троїцький районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Певної О.С.,

при секретарі судового засідання Нехаєві В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Троїцьке цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яку представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на в'їзд неповнолітній дитині на тимчасово непідконтрольну територію, -

В С Т А Н О В И В:

До суду з вказаним позовом звернулась позивач, в обгрунтування якого зазначила, що з з 03.12.2005 по 20.09.2013 вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею на тимчасово окупованій території. 24 липня 2014 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5, який мешкає на території підконтрольній Україні. У неї періодично виникає необхідність навідуватися додому з сином за місцем її реєстрації. Однак її колишній чоловік безпідставно не надає згоди на багаторазові тимчасові виїзди дитини в зону АТО. На підставі викладеного, просить надати дозвіл на виїзд та в'їзд дитини в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України дитини у її супроводі та без дозволу на супроводу батька на три роки з моменту набрання рішенням законної сили.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з'явилися. Про дату та час судових засідань були повідомлені належним чином. Суду надали заяву про розгляд справи без їх участі та просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про судові засіданні повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті «Судова влада України» на сторінці Троїцького районного суду Луганської області.

Третя особа в судове засідання свого представника не направили. Суду надали заяву про розгляд справи без участі їх представника.

Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 2 ст. 158, ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 20.09.2013 року розірвано (а.с. 6).

Згідно копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 05.07.2006, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3).

Згідно копії свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 24.07.2014, позивач уклала шлюб з ОСОБА_5, про що свідчить зміна її прізвища (а.с. 4).

З письмових пояснень позивача вбачається, що у позивача періодично виникає необхідність навідуватися додому з сином за місцем її реєстрації. Однак відповідач безпідставно не надає згоди на багаторазові тимчасові виїзди дитини в зону АТО.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.

Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Разом з тим, сам по собі факт звернення ОСОБА_1 до суду свідчить про відсутність згоди батька на надання виїзду дитини за кордон.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з позовної заяви позивач просила надати дозвіл на виїзд та в'їзд дитини в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України дитини у її супроводі та без дозволу на супроводу батька на три роки з моменту набрання рішенням законної сили.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд та в'їзд дитини в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України дитини у її супроводі без згоди батька ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Тому суд вважає своїм рішенням надати неповнолітньому ОСОБА_4 тимчасовий дозвіл на виїзд до місця свого, разом з матір'ю, проживання у м. Луганську Луганської області, без згоди та супроводу батька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, зареєстрованого: АДРЕСА_1, строком на 3 місяці з дня набрання законної сили рішенням суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", ст.ст. 4, 10, 11, 57- 60, 212 - 215, 218, 224-226 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, яку представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на в'їзд неповнолітній дитині на тимчасово непідконтрольну територію задовольнити частково.

Надати тимчасовий дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 на виїзд до місця свого, разом з матір'ю, проживання у м. Луганську Луганської області, без згоди та супроводу батька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, зареєстрованого: АДРЕСА_1, строком на 3 місяці з дня набрання законної сили рішенням суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Луганської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.С. Певна

4

Певна

21.11.17