Ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави автомобіль ЗАЗ VIDA SF6950, д.р.н. НОМЕР_1, посилаючись на неналежне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором щодо його своєчасного й повного погашення, внаслідок чого виникла заборгованість, у рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет застави, переданий банку в забезпечення кредитного договору за договором застави.

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2016 року змінено.

Виключено з його мотивувальної частини висновки про те, що «обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - звернення стягнення на предмет застави суперечить загальним засадам цивільного судочинства» та про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав «визначення кредитним договором кінцевого терміну повернення кредиту до 26 квітня 2018 року».

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Ідея Банк» просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Судами встановлено, що 26 квітня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 83 761 грн 20 коп. на придбання автомобіля зі строком погашення до 26 квітня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 травня 2013 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір застави транспортного засобу ЗАЗ VIDA SF6950, д.р.н. НОМЕР_1

Через неналежне виконання боржником кредитного договору виникла заборгованість, яка згідно розрахунку банку станом на 17 листопада 2015 року склала 15 613 грн 49 коп.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК Україниборжник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частинами 1, 7 ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Як зазначено в ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази в справі, й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов по суті вірного й обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки на момент прийняття заочного рішення позивачем не були виконані вимоги передбачені ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та не було надано витягу з державного реєстру обтяжень на підтвердження наявності чи відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог передбачених ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк» висновків судів не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що апеляційним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржувані рішення суду першої інстанції в незміненій його частині рішенням апеляційного суду та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства «Ідея Банк» відхилити.

Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2016 року в його незміненій частині рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

О.В.Кадєтова

С.О. Карпенко