Справа № 343/1296/16-ц
Провадження № 22-ц/779/378/2017
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюта І.О., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» на рішення Долинського районного суду від 17 серпня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 30.06.2015 року між ним та ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу з додатками №1,2,3.

За умовами договору лізингодавець зобовязувався придбати у власність та передати лізингоодержувачу в користування предмет лізингу транспортний засіб Ssand Yong Korando модифікація STD, а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі й інші платежі згідно з умовами договору. Вартість предмета лізингу 22 222,22 доларів США або 500 000 грн.

30.06.2015 року ОСОБА_2 сплатив на рахунок відповідача авансовий платіж в сумі 20 000 грн., а 01.07.2015 року - 30 000 грн., разом 50 000 грн.

09.07.2015 року позивач звернувся до ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» із письмовою заявою про розірвання договору фінансового лізингу і про повернення сплачених коштів, оскільки при детальному ознайомленні з умовами договору позивач зясував, що умови договору є несправедливими.

Листом від 30.07.2015 року ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» повідомлено позивача про те, що договір лізингу від 30.06.2015 року вважається розірваним з 14.07.2015 року. Проте у поверненні коштів відповідач відмовив, мотивуючи тим, що авансових платежів позивач не здійснював, а сплачений ним адміністративний платіж у сумі 50 000 грн. не підлягає поверненню.

Посилаючись на положення ст.ст. 203,215,216,806,799 ЦКУ, ОСОБА_2 вважає , що договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально, що відповідно до ст.220 ЦК України вказує на його нікчемність.

З наведених підстав ОСОБА_2 просив суд встановити нікчемність договору фінансового лізингу від 30.06.2015 року, стягнути з відповідача на його користь 50 000 грн. адміністративного та авансового платежу, 500 грн. банківської комісійної винагороди а також витрати на правову допомогу.

Рішенням Долинського районного суду від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено нікчемність договіру № д-01619 фінансового лізингу від 30.06.2015 року з додатками №1, №2, №3, сторонами якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» на придбання транспортного засобу Ssand Yong Korando модифікація STD, обєм двигуна 2.0 л/ бензин., тип КПП - механічний привід передній, вартістю 500 000, 00 грн.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 50 000,00 грн., сплачених по квитанції № від 30.06.2015 року, як адміністративний платіж в сумі 20 000 грн., та по квитанції № від 01.07.2015 року, як авансовий платіж в сумі 30 000 грн., за договором № д -01619 фінансового лізингу від 30.06.2015 року, внаслідок нікчемності договору фінансового лізингу,500,00 грн. банківської комісійної винагороди за прийняті платежі., а всього 50 500,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 "Євролізинг Україна" на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 700,00 гривень згідно квитанцій.

Стягнуто з ОСОБА_3 "Євролізинг Україна" в дохід держави 2700, 00 гривень судового збору.

ОСОБА_3 "Євролізинг Україна" на рішенням суду подано апеляційну скаргу, в якій апелянт посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, неповне встановлення суттєвих обставин справи.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір фінансового лізингу, укладений з ОСОБА_2, порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків сторін та завдає істотної шкоди споживачеві в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому апелянт посилається на принцип свободи договору, прописаний у ст.3 ЦК України, а також на те, що спірний договір цілком відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема Закону України «Про фінансовий лізинг».

Апелянт заперечує висновок суду щодо необхідності нотаріального посвідчення даного виду договорів, так як статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено лише письмову форму договору. Оскільки цей Закон є спеціальним у сфері спірних правовідносин, то саме його норми підлягають до застосування.

З наведених підстав апелянт просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

У судове засідання апеляційного суду сторони не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріалами справи встановлено, що 30.06.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № 01619, відповідно до умов якого відповідач зобовязався придбати та передати у користування ОСОБА_2 транспортний засіб Ssand Yong Korando модифікація STD, обєм двигуна 2.0 л/ бензин., тип КПП механічний, привід передній, (а.с.8-13).

Відповідно до Додатку №1 до договору вартість предмета лізингу становить 22 222,22 доларів США, що на час укладення договору, згідно обмінного курсу долара (22,50 грн.) було еквівалентно 500 000,00 грн., авансовий платіж 50%, сума виплат авансового платежу 11 111,11 доларів США, щомісячний авансовий платіж 925,93 доларів США, адміністративний алатіж (10%) 2 222,22 доларів США, комісія за передачу (3%) 666,67 доларів США (а.с.14).

Згідно п.4.1 договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - адміністративного платежу; - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу.

На виконання умов договору лізингу позивач 30.06.2015 року оплатив на рахунок лізингодавця адміністративний платіж у розмірі 20 000 грн., про що свідчить квитанція № (а.с.16).

Також 01.07.2015 року ОСОБА_2 оплатив авансовий платіж у розмірі 30 000 грн., згідно квитанції № (а.с.17).

14.07.2015 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» із заявою про розірвання договору лізингу та повернення сплачених коштів.

Листом від 30.07.2015 року ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» повідомлено позивача про те, що договір лізингу від 30.06.2015 року вважається розірваним. Однак, у поверненні сплачених коштів позивачу відмовлено, (а.с.19).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.12.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 « Євролізинг Україна», апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» задоволено, рішення Долинського районного суду від 27 жовтня 2015 року скасовано.Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів відмовлено.

При цьому, судом встановлено , що позивач сплатив кошти відповідачу у розмірі, який відповідає розміру адміністративного платежу, то ці кошти поверненню не підлягають, оскільки саме таку умову передбачили і погодили сторони у договорі.

Не відповідає вимогам закону обґрунтування судом підстав повернення коштів позивачу після розірвання договору фінансового лізингу тим, що сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору, зокрема позивач мав наміри придбати автомобіль, який мав би інші технічні характеристики, ніж вказано у договорі, і за іншу ціну, позивач був введений в оману представником відповідача, договір містить несправедливі умови, а також суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», умови договору є несправедливими, які суперечать принципу добросовісності, і, як наслідок, створюють дисбаланс прав та обовязків на шкоду споживача, що і стало підставою для звернення до відповідача з заявою про розірвання вказаного договору.

Зазначені обставини можуть бути підставами для визнання договору недійсним, у звязку з чим настають інші правові наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України. З такими вимогами позивач до суду не звертався, предметом даного спору є повернення коштів внаслідок розірвання договору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 203 та 215 ЦК України, встановивши, що укладений договір є нікчемним правочином через недотримання його форми.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цілому щодо нікчемності правочину, так як суд вірно визначив, що правові відносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями ЦК України про правочини, загальними положеннями ЦК України про договір, про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про фінансовий лізинг», а також Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При тому у частині другій ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічно у частині другій статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за

встановлену плату (лізингові платежі).

В силу положень частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Ці положення не суперечать також ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України .

Згідно статті 779 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2766 цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов»язковою для застосування усіма судами України.

Судом правильно встановлено, що оспорюваний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було, що суперечить у сукупності положенням ст.ст. 806 та 779 ЦК України, тому він є нікчемним.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати лише положення ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» щодо письмової форми договору, як спеціального закону, а не положення ЦК України, норми якого є загальними у порівнянні з нормами Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки ч. 2 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» (норма спеціального закону) відсилає до норм Цивільного кодексу України про найм (оренду), які, враховуючи специфіку предмету договору фінансового лізингу (транспортний засіб), підлягають застосуванню у даному випадку.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оспорюваний договір не підлягає визнанню недійсним, а є нікчемним.

Відтак, у даному випадку можуть бути застосовані лише наслідки недійсності правочину, без встановлення судовим рішенням такої нікчемності, тому в цій частині рішення підлягає скасуванню.

Однак при застосуванні реституції як способу захисту цивільного права внаслідок укладення нікчемного правочину суд допустив помилку, стягнувши з відповідача на користь позивача комісію за банківські послуги.

Відповідно положень ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязанні з його недійсністю.

Наведена стаття формує загальне правило, відповідно до якого недійсний правочин не спричиняє юридичних наслідків для сторін, чи то будь-яких інших осіб, крім тих, що повязані з його недійсністю, тобто, застосування двосторонньої реституції. Двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину .

Оскільки на виконання даного правочину позивач передав відповідачу 50 000 гривень, предмет лізингу позивачу не передавався, то з відповідача слід стягнути на користь позивача кошти, сплачені відповідачу на виконання цього договору.

Грошові кошти у розмірі 500 гривень 00 коп., сплачені у вигляді банківської комісії, стягненню з відповідача не підлягають, оскільки ця сума безпосередньо відповідачу на виконання цього договору не передавалася, тому не підлягає поверненню при застосуванні реституції до нікчемного правочину.

Отже, за таких обставин апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 «Євролізинг Україна» задоволити частково.

Рішення Долинського районного суду від 17 серпня 2016 року скасувати в частині задоволення позову щодо встановлення нікчемності договору № д-01619 фінансового лізингу від 30.06.2015 року з додатками № 1,2,3, сторонами якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 « Євролізинг Україна» на придбання транспортного засобу Ssand Yong Korando модифікація STD, вартістю 500000грн. та в частині стягнення 500 грн. комісійної винагороди за прийняття платежів згідно тарифів банку.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким в позові в частині встановлення нікчемності договору № д-01619 фінансового лізингу від 30.06.2015 року з додатками № 1,2,3 та стягнення 500грн. комісійної винагороди відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О. Пнівчук О.В.