Номер провадження: 22-ц/785/3001/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: с. Дачне вул. Горіхова, 9 Біляївського району Одеської області.

Позивач мотивує вимоги тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 24 жовтня 2013 року їй належить зазначений будинок з надвірними спорудами. У будинку зареєстрований її батько ОСОБА_2, однак він у ньому не проживає з червня 2014 року, його особистих речей у будинку немає, у звязку з чим вона звернулася з позовом до суду, посилаючись на ст.ст. 71, 72, 163 ЖК України.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 січня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 - задоволено.

ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: с. Дачне вул. Горіхова, 9 Біляївського району Одеської області.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 січня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 визнаючи ОСОБА_2 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає у будинку понад один рік без поважних причин.

Проте повністю погодитися з таким висновком районного суду не можна.

Судом встановлено, що:

- ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Чапаєва, 9 в с. Дачне Біляївського району Одеської області, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 24 жовтня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 905 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 11470889 від 04.10.2013 року (а.с. 5-6, 9-11);

- Відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3, зареєстрований у спірному будинку, але не проживає там без поважних причин протягом двох років, його особистих речей у будинку немає.

Дані обставини районним судом встановлені на підставі:

- акту обстеження житлового будинку, складеним депутатом Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_5 в присутності сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 18 липня 2016 року (а.с. 20);

- довідки Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області № 1823 від 18 липня 2016 року позивачка ОСОБА_8 зареєстрована у житловому будинку по вул. Горіховій, 9 в с. Дачне Біляївського району Одеської області з 1994 року, а відповідач ОСОБА_2 з 1987 року (а.с. 21);

- довідки виконкому Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області № 2374 від 16 вересня 2016 року, за адресою: вул. Горіхова, 9 в с. Дачне Біляївського району Одеської області зареєстровані наступні громадяни: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 власник будинку; ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік власника; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 батько власника (а.с. 77);

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна особа має довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунутватися на припущеннях.

Зі змісту акту від 18 липня 2016 року обстеження житлового будинку по вул. Горіховій, 9 в с. Дачне Біляївського району Одеської області підписаного депутатом Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області ОСОБА_5, власником будинку ОСОБА_8 та сусідами ОСОБА_6 та ОСОБА_7, вбачається, що обстеження будинку проведено на факт проживання ОСОБА_8, в той час як акт складений про непроживання ОСОБА_2.

Допитані в якості свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_6 пояснили, що на прохання позивачки вони підписали акт депутата сільради ОСОБА_5 При цьому в сам будинок в день підписання акту вони не заходили і будинок не обстежували щодо знаходження у будинку як відповідача так і його речей.

В засіданні судової колегії позивач не заперечувала, що акт був складений депутатом сільради на її прохання. При складенні акту до будинку ані свідки ані сам депутат не заходили. В будинку є деякі речі відповідача телевізор, холодильник, інші речі, які він може забрати в будь-який момент. Вона раніше не ініціювала питання про визнання батька особою, що втратила право користування будинком, оскільки вони спілкувалися відносно мирно і вона залишала йому ключ від будинку. Проте потім батько коли приходив став себе поводити в будинку, як господар, став висувати умови, щоб позивач йому відписала ? частину цього будинку або щоб купила йому інше житло. Часто відповідач приходив на підпитку і тоді все закінчувалося лайкою або скандалом і вона кілька разів зверталася з цього приводу в поліцію. Запчастини від автомобілю відповідач держить у сараї і іноді приходить щоб щось взяти.

В засіданні судової колегії відповідач пояснив, що в спірному будинку проживає більше 30 років. Свого часу він був власником будинку, після нього будинок перейшов у власність його тещі, потім після смерті тещі до дочки. Всі вони жили разом однією сімєю. Дочка стала проживати однією сімєю з майбутнім чоловіком ще до реєстрації шлюбу. Він теж одружився і після нетривалого проживання з дружиною у спірному будинку, дружина переїхала до своєї матері. Він домовився з дочкою, що буде якомога менше бувати вдома для того, щоб дочка з чоловіком більш комфортно себе почували і господарювали на власний розсуд. Починаючи з літа 2014 року він став нечасто бувати вдома: намагався брати закази на тривалі відрядження (він працює водієм і здійснює міжміські перевезення по Україні), спробував оселитися у дружини(в будинку тещі). Проте повністю та остаточно з будинку він не переїхав і звязку з будинком не втрачав. Там залишалося його ліжко, предмети побутової технінки та особисті речі. Час від часу він бував у будинку, іноді залишався на кілька днів. Відносини з дружиною в нього не склалися, дочка з чоловіком теж його не вітали і тому він певний час навіть жив (ночував, готував їжу) у своєму вантажному автомобілі. В подальшому дочка і зять стали взагалі його не допускати до спірного будинку, а потім взагалі дочка заявила до нього позов про визнання його таким, що втратив право користування будинком. ОСОБА_11 йому на даний час взагалі немає де., оскільки з дружиною він розірвав шлюб, а будинок де вони з дружиною деякий час проживали це був будинок її матері. Тобто на сьогодні він реально залишився без житла. Після того, як він дізнався про звернення дочки до суду з позовом про визнання його особою, що втратила право користування будинком, він теж звертався в поліцію про неправомірні дії ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 09.02.2017 року, виданого Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_12.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Дачненської сільської ради народних депутатів від 19 грудня 1989 року протокол № 12 зачислено переселенський будинок на правах особистої власності за ОСОБА_2 по вул. Чапаєва 9 у звязку з повним погашенням його вартості.

Таким чином, відповідач є батьком позивача і в свій час був власником спірного будинку, який у 1993 році подарував ОСОБА_11 (своїй тещі та бабі позивача). Тобто, сторони по справі були членами однієї сімї.

Після набуття 24.10.2013 року позивачем права власності на спірний будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті баби ОСОБА_11 та влаштування позивачем власного життя відносини між позивачем і відповідачем погіршилися, а в подальшому взагалі стали неприязенними.

Встановивши вказані обставини, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного,суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім>ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство

Тобто, підставою для визнання члена сімї власника таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, є його відсутність протягом року без поважних на це причини.

З встановлених у справі обставин, вбачається, що причиною непроживання відповідача у спірній квартирі є неприязні відносини між співвласниками квартири та існуюче непорозуміння щодо користування спірним будинком. При цьому в будинку залишаються речі відповідача.

Судова колегія доходить висновку, що висновок суду першої інстанції про втрату відповідачем права користування будинком не відповідає встановленим у справі обставинам і не заснований на законодавстві.

Враховуючи викладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду прешої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог про визнання ОСОБА_2 особою, що втратила право користування житловим приміщенням з підстав викладених у цьому рішенні апеляційного суду.

У відповідності до ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Приймаючи до уваги, що рішенням апеляційного суду у задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування - відмовлено, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача в розмірі, що відповідає 110% від суми судового збору, що підлягала сплаті в суді першої інстанції, тобто 606,32 грн. (110% від 551,2 грн.. .

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 січня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 606,32 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.І. Дрішлюк

ОСОБА_13