Справа № 346/5008/16-ц
Провадження № 2/346/106/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі: головуючого-судді Хільчука І.І.,

секретаря Олексюк Г.І.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом Публічного акціонерного товариства ПроКредит Банк до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

21 вересня 2016 року позивач звернувся з даним позовом до суду, мотивуючи його тим, що між АТ ПроКредит Банк та ОСОБА_2 було укладено Рамкову угоду № 1214 від 21.06.2007 р., відповідно до якої банк здійснив кредитування ОСОБА_2 на підставі наступних кредитних договорів:

Між АТ ПроКредит Банк та ОСОБА_2 укладено Договір про надання траншу № 13.5191/1214 від 21.06.2007 р., згідно якого відповідачу було надано кредит у сумі 56 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних на строк 72 місяці.

В забезпечення виконання зобовязань відповідача за кредитним договором було укладено договір поруки № 1214-ДП1 від 21.06.2007 р. між ОСОБА_3 та АТ ПроКредит Банк.

Відповідач порушив умови кредитних договорів та вимог законодавства, не забезпечив своєчасне погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 1 731 478,86 грн., а саме: 18 440,03 дол. США заборгованість за кредитом, 2 882,51 дол. США заборгованість по процентам, 3037,7 дол. США проценти за неправомірне користування кредитом, 1 119 668 грн. пеня.

Договором поруки не передбачено спеціальних умов відповідальності поручителя, а отже ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідають перед АТ ПроКредит Банк як солідарні боржники.

У звязку з виникненням даної заборгованості АТ ПроКредит Банк звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про виконання зобовязань ОСОБА_2 відповідно до умов договору поруки. Поручителю були направлені вимоги, однак вони не були виконані і погашення на підставі договору поруки не відбулося.

АТ ПроКредит Банк було вжито усіх можливих та доступних заходів щодо кожного з відповідачів для досудового врегулювання спору, однак це не призвело до погашення боргу, а тому просить суд стягнути на користь банку з позичальника - ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання траншу № 13.5191/1214 від 21.06.2007 р. в сумі 1 223 621,72 грн., з поручителя - ОСОБА_3 заборгованість за договором про надання траншу № 13.5191/1214 від 21.06.2007 р. в сумі 1 223 621,72 грн., та стягнути з відповідачів судовий збір в сумі 18 354,34 грн.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив проти позову, оскільки вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими, та пояснив, що на підставі ч. 2 ст. 1054 і ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Отже, у банка настає право вимоги від позичальника виконання основного зобов'язання не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів.

П. 3.1 кредитного договору передбачено, що погашення кредиту та сплата відсотків за його користування здійснюються в порядку та строки згідно графіка повернення кредиту і сплати відсотків, наведеному у додатку №1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною. Таким чином, графіком повернення, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями, а тому поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. З позовної заяви вбачається, що останнє погашення кредиту ОСОБА_2 відбулося 23 травня 2014 року. Проте повідомлення про виникнення заборгованості була направлена позичальнику та поручителю лише 12 квітня 2016 року, а позов пред'явлено у серпні 2016 року (що є основним в обчисленні строку), тобто після шестимісячного строку.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року № 6-155цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

При укладенні вищевказаних договорів його волевиявлення як учасника правочину виражалося саме у погодженні 13,5 % річних. Проте, умови кредитування, які були реально встановлені в кредитному договорі, не відповідають його волевиявленню та вимогам закону. ОСОБА_3 об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписання оспорюваних договорів, і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а позивач не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив його до сплати надмірних платежів на незаконних підставах.

З позовної заяви вбачається, що під час укладення кредитного договору банк приховав від нього повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Враховуючи, що кредитний договір розроблявся саме позивачем, вважає, що відповідальність щодо його змісту повністю покладається на позивача. Оскільки всі розбіжності у розрахунках у погашення кредиту здійснені виключно на користь банку, є обґрунтованим твердження того, що підписання оскаржуваного кредитного договору здійснено під впливом обману з боку позивача. Мотивом обману, в даному випадку, було отримання прихованого додаткового прибутку у вигляді завищеної процентної ставки. Зважаючи на вищевикладене вважає, що при укладенні кредитного договору його введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, зокрема щодо його ціни.

Всього ним, як позичальником, було взято 56 000,00 доларів США, а погашено зобовязань на суму 72245,02 доларів США. Розрахунок позивача боргу є необгрунтованим, зокрема є незрозумілим наступне: чому розмір основного боргу складає 463 123,95грн., а зазначений факт викликає обґрунтований сумнів у достовірності позовних вимог; як саме була розрахована сума процентів за неправомірне користування кредитом.

Цивільне законодавство передбачає види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена у три роки (ст. 257 ЦК України). Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно з ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Одночасно, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Саме така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом України починаючи із висловлення її у постанові від 06.11.2013р. при розгляді справ №6-116цс13

Отже, спеціальна позовна давність стосовно неустойки фактично означає можливість стягнення неустойки (штрафу, пені) за один рік за умови, якщо не сплив строк позовної давності щодо основної вимоги.

Просить застосувати строк позовної давності, передбачений законом і договором тривалістю 5-ть років щодо основної вимоги, та строк, передбачений п.1 ч.2 ст.258 ЦК України і окремо до предявлених до нього вимог щодо стягнення неустойки (пені).

Сума позову в розмірі 8667,82 доларів США станом на 2009 рік та решта нарахованих зобовязань у період до 15 грудня 2010 р. (з якого слід рахувати 5-ть років до дати позову), як і пеня нарахована за період понад один рік не може бути задоволена і з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, про який він заявив.

Стягнення з нього штрафів в розмірі понад 1,2 тис. доларів США є неможливим, оскільки інакше буде порушено норми ст.61 Конституції України щодо неприпустимості подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення, а як видно із кредитного договору і позову ці штрафи застосовані з огляду на тривалі строки порушення своїх зобовязань за кредитним договором, тобто застосовано подвійну відповідальність за одне і те саме порушення.

Вищезазначений висновок був зроблений Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2003цс15 у постанові від 21.10.2015 р.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок заборгованості необгрунтований жодними належними та допустимими доказами, містить намагання стягнути з нього безпідставні борги, а також притягнути до одного виду юридичної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення.

Згідно розрахунку заборгованість по кредиту станом на 16.08.2016 року становить 611 810,86 грн. і складається з: заборгованості капітал - 463 123,95 грн., процентів - 72394,65 грн., процентів за неправомірне користування кредитом - 76292,26 грн.

На підставі викладеного та керуючись нормативними актами просить суд винести рішення, яким частково задоволити вимоги позивача, виходячи з наведеного вище розрахунку, а також стягнути з нього судовий збір у розмірі, зазначеному позивачем.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості просить відмовити.

Зясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що між АТ ПроКредит Банк та ОСОБА_2 було укладено Рамкову угоду № 1214 від 21.06.2007 р., відповідно до якої банк здійснив кредитування ОСОБА_2 на підставі кредитних договорів:

Між АТ ПроКредит Банк та ОСОБА_2 укладено Договір про надання траншу № 13.5191/1214 від 21.06.2007 р., згідно якого відповідачу було надано кредит у сумі 56 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних на строк 72 місяці.

В забезпечення виконання зобовязань відповідача за кредитним договором було укладено договір поруки № 1214-ДП1 від 21.06.2007 р. між ОСОБА_3 та АТ ПроКредит Банк.

Відповідач порушив умови кредитних договорів та вимог законодавства, не забезпечив своєчасне погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого, згідно розрахунків позивача, виникла заборгованість у сумі 1 731 478,86 грн., а саме: 18 440,03 дол. США заборгованість за кредитом, 2 882,51 дол. США заборгованість по процентам, 3037,7 дол. США проценти за неправомірне користування кредитом, 1 119 668 грн. пеня.

Відповідно до умов кредитних договорів (п.2.1. та п. 3.1.) ОСОБА_2, як позичальник, зобов'язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші, передбачені цим договором платежі у порядку, визначеному кредитними договорами.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Однак, ОСОБА_2 порушив умови Кредитних договорів та вимоги законодавства, не забезпечив своєчасне погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого у нього утворилась кредитна заборгованість.

Умовами вищезазначених кредитних договорів: п.8.2.1 передбачено, що кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту у разі прострочення погашення грошових зобовязань за цим договором тривалістю більш ніж 3 (три) банківські дні. Згідно з ч. 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Водночас умовами зазначених кредитних договорів: (п.8.6. та п. 8.7.) передбачено, що при прострочені погашення грошових зобовязань за цим договором тривалістю більш ніж 30 (тридцять) календарних днів позичальник зобовязаний повністю достроково погасити кредит не пізніше ніж через 3 банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення незалежно від того, чи кредитор предявив йому вимогу, якщо інше не буде погоджено з кредитором. При цьому кредитор вправі самостійно та без повідомлення позичальника приймати рішення про збільшення строку прострочення, необхідного для такого дострокового погашення чи строку, в який має бути здійснено таке погашення.

Позивач надіслав ОСОБА_2 вимогу про повне дострокове погашення кредиту, проте, відповідач не виконав вимогу і взяті на себе зобовязання та до цього моменту кредит залишається непогашеним.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Кредитним договором (ч.3 п.2) і п. 4.1. Рамкової угоди передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує позивачу проценти. Отже розмір процентів, що встановлений кредитними договорами, повинен сплачуватися відповідачем за весь час прострочення і до моменту погашення заборгованості в силу ст. 625 ЦК України.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (п.2. ст.551 ЦК України).

Положеннями кредитних договорів передбачено, що у випадку прострочення встановлених цим договором строків погашення грошових зобовязань позичальник сплачує кредитору штрафну пеню у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

Отже, АТ ПроКредит Банк набув право вимагати стягнення заборгованості з позичальника за капіталом по кредиту, відсотками по графіку, відсотками за фактичне користування капіталом.

Відповідно до умов договору поруки (п.2.1.), поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобовязань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У зв'язку з виникненням заборгованості ОСОБА_2, позивач звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про виконання зобов'язань відповідача відповідно до умов договору поруки. Зокрема, поручителю були направлені вимоги, однак вони не були виконані і погашення на підставі договору поруки не відбулося.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки кінцевий строк виконання основного зобов'язання настав 21.06.2013 року, а позов подано до суду 21.09.2016 року, що значно перевищує строк звернення з позовом до поручителя, то суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором про надання траншу № 13.5191/1214 від 21.06.2007 р. в сумі 1 223 621,72 грн. з поручителя ОСОБА_3

Як з'ясовано судом та не спростовано відповідачем, останній прийняті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплаті нарахованих відсотків за користування кредитом не виконав, в обумовлені строки кредитні кошти за вказаним договором не повернув та не сплатив відсотки за користування наданим кредитом, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов'язання.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язань. Згідно ст.ст. 547, 548 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Так, згідно ч.ч. 1-3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

При цьому, відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань від 22.11.1996р. №543/96-ВР (із змінами та доповненнями) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Умовами рамкової угоди та договором про надання траншу, укладеними між сторонами по справі, не передбачено відповідальності за порушення прийнятих на себе зобов'язань у вигляді нарахування пені, яка складає подвійну облікову ставку Національного банку України, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 547 ЦК України, має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ ПроКредит Банк у зазначеній частині.

Суд бере до уваги, що останнє погашення кредиту ОСОБА_2 відбулося 23.05.2014 р., хоча повідомлення про виникнення заборгованості було направлено співвідповідачам лише 12.04.2016 р., а позов предявлено у серпні 2016 р., тобто після 6-ти місячного строку. Таким чином, у відповідності до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється якщо кредитор протягом 6-ти місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимог до поручителя.

Також, суд вважає, що при укладенні кредитного договору ОСОБА_3 було введено в оману щодо фактичних умов кредитного договору, зокрема щодо його ціни.

Суд приймає до уваги доводи представника відповідачки щодо застосування до правовідносин між кредитором та поручителем спеціального строку позовної давності і неприпустимості подвійної відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства ПроКредит Банк, заборгованість за договором про надання траншу № 13.5191/FW302.302 від 18 липня 2007 року в сумі 611 810 грн. 86 коп. та 18 354,34 грн. судового збору, а в решті позову відмовити.

Наведене стверджується: копією рамкової угоди /а.с.6/, копією договору про надання траншу /а.с.7-9/, копією графіку повернення кредиту /а.с.10-11/, копією розрахунку заборгованості /а.с.12-19/, копією вимоги /а.с.20/, копією договору поруки /а.с.21/, копією повідомлення /а.с.22/, копією повідомлень про вручення поштового відправлення /а.с.23/, копією фіскальних чеків /а.с.24/, копією паспорта /а.с.25-29/.

На підставі ст.,ст. 258, 525-526, 547, 551, 554, 589, 610, 611, 612, 625, 1048, 1049, 1054 ЦК України та керуючись ст.,ст. 88, 209, 214-216, 218, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь Публічного акціонерного товариства ПроКредит Банк, 03115, м. Київ, пр. Перемоги, 107 А, , МФО 320984, р/р 600 у АТ ПроКредит Банк, заборгованість за договором про надання траншу № 13.5191/FW302.302 від 18 липня 2007 року в сумі 611 810 (шістсот одинадцять тисяч вісімсот десять) грн. 86 коп. та 18 354,34 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Оригінал рішення зберігається в матеріалах справи № 346/5008/16-ц.

Суддя Хільчук І. І.