У Х В А Л А

10 листопада 2017 року м. Рівне

Суддя Апеляційного суду Рівненської області Шеремет А.М., в порядку вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року у справі за позовом Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрссиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту,-

в с т а н о в и в:

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість по договорам про надання споживчого кредиту №0, №0 від 27 грудня 2007 року в розмірі 394743,97 дол. США, що еквівалентно 3134267,12 грн. За курсом НБУ станом на 25 серпня 2009 року., неустойку за порушення своїх зобов'язань в розмірі 1000 грн. Та пені в розмірі 3662,20 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» 1820 грн. судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 01 вересня 2017 року оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою судді Апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, а саме подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження та сплати судового збору.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали ОСОБА_1 сплатила судовий збір та подала до суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року, в якій зазначає, що не проживає за адресою АДРЕСА_2 з весни 2011 року, оскільки зазначену квартиру було продано, про що свідчить договір купівлі-продажу від 17 жовтня 2011 року, крім цього зазначає, що доглядала хвору матір і проживала разом з нею по АДРЕСА_3.

Зазначені обставини суд визнає не поважними.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 квітня 2011 року ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року, яку ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 квітня 2011 року залишено без розгляду, тобто ОСОБА_1 знала про наявність рішення суду та важливість стадіїї перегляду заочного рішення. В заяві про перегляд заочного рішення зазначила адресу АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

У відповідності до ст.11, ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

01 вересня 2017 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року, зазначивши в ній ту саму адерсу для листування, а саме АДРЕСА_1.

Крім того, подаючи заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року, ОСОБА_1 взагалі не вказала адресу для листування.

Відповідно до ч.1 ст.8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства - забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному та касаційному порядку судових рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України головним обов'язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004).

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини, юрисдикцію якого визнано Україною та остаточні рішення якого є обов'язковими до виконання Україною (ст. 46 Конвенції, ст. 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини") вказує на те, "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 ст. 6 Конвенції держава зобов'язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах в межах юрисдикції таких судів додержання основоположних гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (рішення у справі "Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі" (Podbielski and PPU Polpure v. Poland) № 39199/98, п. 62, 26 липня 2005 року).

У цьому зв'язку Суд нагадує, що "право на суд", одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено або зведено нанівець. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та зберігати розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (рішення у справі "Мельник проти України" (Melnyk v. Ukraine), № 23436/03, пункти 22-23, від 28 березня 2006 року; рішення у справі "Мушта проти України", № 8863/06, пункти 37, 38, 47, від 18 лютого 2011 року).

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії").

Відповідно до п.4 ст. 231 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Згідно з ст.ст. 5,10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.11, ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Проте, ОСОБА_1 протягом довгого часу не цікавилась результатами розгляду її заяви та не повідомила суд про зміну адерси для листування.

Відповідно до ч.3 ст. 297 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись ст. 297 ЦПК України, суддя -

у х в а л и л а:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2011 року повернути особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Апеляційного суду

Рівненської області А.М.Шеремет