Справа № 523/4242/17
Провадження №2-о/523/193/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2017 р.

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

присяжних Могільної О.В.

Могільної О.В.

при секретарі Шевчук М.Є.

за участю прокурора Прилипко А.В.

лікаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №15, цивільну справу за заявою комунальної установи «Одеський обласної медичний центр психічного здоров'я» про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_3, 1958 року народження, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, -

ВСТАНОВИВ

Комунальна установа«Одеський обласної медичний центр психічного здоров'я»звернулася до суду із заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_3 посилаючись на те, що йому був встановлений діагноз: шизофренія, параноїчної форми, прогредієнтної течії з стабільним вираженням дефекту, декомпенсація. На думку заявника за характером психічного захворювання ОСОБА_3 потребує стаціонарного лікування, так як після виписки із лікарні починає вживати алкогольні напої, внаслідок чого стає дратливим, виносить з будинку речі. На зауваження сестри не реагує, що є підставою для примусової госпіталізації. Даніобставини стали підставою для звернення до суду.

Вислухавши представника ООМЦПЗ, прокурора який вважав, що правових підстав для госпіталізації ОСОБА_3 не має, заслухавшиопікуна ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка наполягала на госпіталізації її опікуна, самого ОСОБА_3, який зазначив, що не бажає проходити лікування , так постійно перебуває в лікарні з 2013р., суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підставах.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частина 2. ст. 28 Конституції України визначає, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально - правовими обмеженнями.

Статтею 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлюються підстави діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад. Забороняється визначати стан психічного здоров'я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно.

Відповідно до ч.1, ч.4 ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем - психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь - яку медичну спеціальність, інші особи.

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлені вичерпні підстави примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу.

Так, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливо лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих;

неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Інших правових підстав для примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу законодавцем не передбачено.

Європейський Суд з прав людини у справі Winterwerpv. TheNetherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37 висловив свою позицію, зазначивши, що для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи:

по - перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору об'єктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги.

по-друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації.

по - третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.06.2013р. (справа №523/5618/13-ц) ОСОБА_3, в зв'язку з виявленим психічним захворюванням, було визнано недієздатним. На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2016р. (справа №520/3719/16-ц) ОСОБА_4 було призначено опікунами над ОСОБА_3.

З матеріалів медичної справи убачається, що 24.03.2016р. ОСОБА_3 за заявою його опікуна ОСОБА_4, був госпіталізований до КУ «ООМЦПЗ» де і перебуває до цього часу.

З представленого висновку лікарів-психіатрів №682 від 21.03.2016р. ОСОБА_3 був встановлений діагноз: шизофренія, параноїчної форми, прогредієнтної течії з стабільним вираженням дефекту, декомпенсація. За характером психічного захворювання ОСОБА_3 потребує стаціонарного лікування, так як після виписки із лікарні починає вживати алкогольні напої, внаслідок чого стає дратливим, виносить з будинку речі. На зауваження сестри не реагує, що є підставою для примусової госпіталізації. У відділенні розгублений, всім розповідає про свій «рахунок у Швейцарському банці, просить персонал позичити грошові кошти, пропонує вступити у шлюб.

Разом з тим, висновок комісії лікарів-психіатрів не містить певні посилання, які, у сукупності з іншими встановленими обставинами справи, дають суду підстави вважати, що наявне у ОСОБА_3 психічне захворювання, може вимагати невідкладної психіатричної допомоги в умовах стаціонару, з підстав визначених ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» зокрема, що ОСОБА_3 в силу свого психічного розладу вичинив або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, або він неспроможний самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Крім того, в судовому засіданні лікар ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_3 за своєю хворобою не проявляє будь-якої агресії. Слід зазначити, що обставини негативної поведінки ОСОБА_3, викладені у вказаному вище висновку, відносяться до подій, що мали місце у 2013р.

Крім того, вирішуючи дане питання суд вважає за необхідне зазначити, що рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2016 від 01.06.2016р. речення 3 ч.1 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», яким передбачено, що особа, визнана судом у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна, було визнано неконституційним. Тобто, раніше визначений порядок госпіталізації недієздатної особи (ч.1 ст.13 Закону) з 01.06.2016р. є неконституційним. Втім, незважаючи на наявність рішення Конституційного Суду України ОСОБА_3 з 01.06.2016р. до цього часу перебуває на стаціонарному лікуванні в психіатричному закладі без достатніх на те правових підстав.

Відповідно до ст. 282 ЦПК України суд залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, або відмовляє в її задоволенні.

Отже, встановленні у судовому засіданні фактичні обставини вказують на відсутність достатніх правових підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_3 у психіатричний заклад.

На підставі викладеного, суду дійшов висновку, що заява комунальної установи «ООМЦПЗ» про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2,14,22 Закони України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 279-282 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Заяву комунальної установи «Одеський обласної медичний центр психічного здоров'я» про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_3, 1958 року народження- залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня його проголошення.

Суддя -

Присяжні -