Ухвала

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь борг за договором позики у розмірі, еквівалентному 23 532 доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення, та передбачену договором позики неустойку у сумі 730 тис. грн. Також просив визнати причини пропуску строку позовної давності поважними і захистити порушене відповідачами право позивача як кредитора.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16 липня 2009 року між ним та відповідачами було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали у борг 23 120 доларів США з розстрочкою його повернення до 16 липня 2010 року. Відповідачі повернули борг у розмірі 7 110 доларів США, а залишок боргу у сумі 16 010 доларів США відповідачі не повернули до теперішнього часу. Також зазначив, що обов'язок відповідачів із повернення боргу у розмірі 16 010 доларів США виконав ОСОБА_6, який 02 квітня 2011 року передав позивачу 635 200 грн. Однак рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2012 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до відповідачів у цій справі про стягнення боргу з тих підстав, що до ОСОБА_6 не перейшло право вимоги за вказаним договором позики, суд не визнав останнього новим кредитором за вказаним договором позики, що, на думку ОСОБА_3, свідчить про залишення у нього прав кредитора за цим договором. З огляду на те, що вказане рішення районного суду набрало законної сили на підставі відповідної ухвали апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2013, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року вказані судові рішення залишено без змін, позивач просив вважати правову невизначеність із правами кредитора, яка тривала впродовж вказаного терміну, поважною причиною пропуску передбаченого ст. 257 ЦК України строку позовної давності тривалістю три роки і захистити його порушені права кредитора.

Проценти за користування коштами позивач розрахував відповідно до ст. ст. 536, 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України у сумі 5 785 доларів США. Відповідно до ст. ст. 1050, 625 ЦК України, оскільки відповідачі порушили свої зобов'язання вчасно повернути борг, позивач просив також стягнути з них 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення у сумі 1 737 доларів США. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів передбачену п. 4 договору позики неустойку у зв'язку з невиконанням ними своїх зобов'язань із повернення позики, у розмірі 730 тис. грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2012 року, яке відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиціальне значення у цій справі, установлено, що 11 вересня 2009 року ОСОБА_6, який діяв із дозволу ОСОБА_3, продав предмет іпотеки - належну відповідачам квартиру АДРЕСА_1, при цьому ОСОБА_3 продовжував отримувати кошти від відповідачів, що, як вирішив суд, звільняє їх від відповідальності за порушення зобов'язання за договором позики.

Крім того, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати поважними причини пропущення строку позовної давності, оскільки строк дії договору позики закінчився 16 липня 2010 року, що є початком спливу передбаченого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, останній платіж із повернення боргу відповідачкою було здійснений 21 жовтня 2010 року, а до суду з цим позовом позивач звернувся у червні 2014 року. Оскільки позивач не укладав договорів уступки права вимоги, то суд вважав, що підстав для його поновлення немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю заявлених позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року позивача ОСОБА_3 засуджено за скоєння злочину, передбаченого ст. 190 КК України, і вказаним вироком установлено, що останній уклав із відповідачами вищевказаний договір позики на суму 17 тис. доларів США з метою протиправно заволодіти їхньою квартирою, тому відповідно до ст. ст. 215, 228 ЦК України такий договір є нікчемним та не породжує для позивача ніяких позитивних юридичних наслідків, а вся належна йому виплачена сума за вказаним вироком суду конфіскується.

При цьому апеляційний суд вважав такими, що не відповідають обставинам справи, висновки районного суду стосовно дійсності договору позики, оскільки, на думку апеляційного суду, районний суд усупереч вимогам п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України не зупинив провадження у цивільній справі до набрання чинності вироку районного суду стосовно кримінального з боку позивача характеру договору позики, внаслідок чого не з'ясував його нікчемний зміст і помилився із застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Однак таких висновків апеляційний суд дійшов передчасно, не установивши всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та з порушенням норм процесуального права.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК Українивирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Судом установлено, що 16 липня 2009 року між ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з іншого боку укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, на суму 23 120 доларів США, із розстрочкою повернення боргу, які відповідачі зобовязалися повернути не пізніше 16 липня 2010 року в наступному порядку: не пізніше 16 серпня 2009 року - 510 доларів США; не пізніше 16 вересня 2009 року - 510 доларів США; не пізніше 16 жовтня 2009 року - 510 доларів США; не пізніше 16 листопада 2009 року - 510 доларів США; не пізніше 16 грудня 2009 року - 510 доларів США; не пізніше 16 січня 2010 року - 510 доларів США; не пізніше 16 лютого 2010 року - 510 доларів США; не пізніше 16 березня 2010 року - 510 доларів США; не пізніше 16 квітня 2010 року - 510 доларів США; не пізніше 16 травня 2010 року - 510 доларів США; не пізніше 16 червня 2010 року - 510 доларів США; не пізніше 16 липня 2010 року - 17 510 доларів США. У п. 4 вказаного договору позики передбачено, що за прострочення повернення позики позичальник повинний сплатити на користь позивача неустойку у розмірі 2 тис. грн за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення.

На виконання умов договору та з метою погашення заборгованості за договором позики відповідач ОСОБА_5 у строки, передбачені цим договором, передавала кошти особисто позивачу ОСОБА_3

Згідно з наданими позивачем розписками останній платіж був здійснений відповідачем ОСОБА_5 12 жовтня 2010 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між сторонами укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, предметом якого визначено належну відповідачам на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року, що набрав законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року, позивача ОСОБА_3 засуджено за скоєння злочину, передбаченого ст. 190 ЦК України, де потерпілою була відповідач у цій справі ОСОБА_5

Зазначеним вироком установлено, зокрема, що приватний нотаріус ОСОБА_7, знаходячись у довірчих стосунках із ОСОБА_3 та ОСОБА_6, оскільки неодноразово надавала їм послуги із нотаріального оформлення договорів позики, іпотеки і комісії, не здогадуючись про наявність у них злочинного наміру, направленого на заволодіння чужим майном і вважаючи, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ознайомлені з умовами отримання позики та змістом договору комісії, не роз'яснила потерпілим умови вищезгаданих договорів, у зв'язку з чим останні, довіряючи ОСОБА_3 і приватному нотаріусові ОСОБА_7, будучи фізично і психологічно стомлені тривалим перебуванням у приміщенні нотаріальної контори, несвідомо підписали всі надані нотаріусом документи, зокрема під впливом обману підписали договір комісії з ОСОБА_6, зі змістом якого ознайомлені не були. ОСОБА_6 підписав договір комісії вже після того, як ОСОБА_5 і ОСОБА_4 залишили приміщення нотаріальної контори.

Таким чином, скориставшись недбалим відношенням до своїх обов'язків приватного нотаріуса ОСОБА_7, невисоким рівнем освіти ОСОБА_5 і ОСОБА_4, ступенем їх фізичної і психологічної втоми на момент оформлення угоди, довірою з їх боку, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 шляхом обману і зловживання довірою отримали оформлений договір комісії, на підставі якого набули права розпоряджатися вищезгаданою квартирою без відома і волі потерпілих.

Також установлено, що у вересні 2009 року ОСОБА_6, діючи за попередньою змовою і в групі з ОСОБА_3, не чекаючи виконання ОСОБА_5 і ОСОБА_4 своїх зобов'язань у повному обсязі, з метою реалізації злочинного наміру, направленого на заволодіння шляхом шахрайства квартирою потерпілих, таємно від останніх звернувся із заявою від імені ОСОБА_4 до КП «Харківське міське БТІ», де отримав витяг про право власності на вказану вище квартиру. Після цього ОСОБА_3 для фіктивної участі в уявній оборудці з придбання у ОСОБА_6 квартири залучив свого батька ОСОБА_8, який не був обізнаний про злочинний характер його дій. 10 вересня 2009 року ОСОБА_6 у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_9, не отримавши прямої згоди ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на продаж їх квартири, таємно від останніх, використовуючи право розпорядження квартирою, яке йому надавав фіктивний договір комісії з потерпілими, уклав із ОСОБА_8, який не був обізнаний про протиправну спрямованість наміру ОСОБА_3 і ОСОБА_6, уявний договір купівлі-продажу квартири, внаслідок чого майно потерпілих вибуло з їхньої власності.

30 вересня 2009 року у КП «Харківське міське БТІ» за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, ринкова вартість якої згідно з висновком будівельно-технічної експертизи від 25 липня 2011 року № 4848 на момент скоєння злочину складала 355 700 грн.

Таким чином, установлено, що скоївши вищезгадані злочинні дії, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 таким чином шляхом шахрайства, обернули на свою користь належну ОСОБА_5 і ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, розпоряджатися якою могли шляхом контролю дій ОСОБА_8, який, не здогадуючись про протиправні дії ОСОБА_3 і довіряючи йому, виконував усі його вказівки.

При цьому ОСОБА_5, яка знаходилася в невіданні щодо факту відчуження квартири, що їй належить, продовжувала сплачувати ОСОБА_3 гроші за договором позики від 16 липня 2009 року аж до січня 2011 року, коли припинила виплату, оскільки дізналася про те, що її квартира вже тривалий час як продана.

У результаті вищезгаданих злочинних дій ОСОБА_3 і ОСОБА_6 потерпілим ОСОБА_5 і ОСОБА_4 спричинено майнову шкоду у розмірі 355 700 грн, що є особливо великим розміром.

Дійшовши висновку про визнання нікчемним вищевказаного договору позики на підставі ст. ст. 215, 228 ЦК України, апеляційний суд вважав, що вказаний факт установлено вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року, згідно з яким позивача ОСОБА_3 засуджено за скоєння злочину, передбаченого ст. 190 КК України, проте, як вбачається з вищевикладеного, такі висновки у вироці суду відсутні, а зазначені висновки стосуються вищевказаних договорів комісії та купівлі-продажу квартири. Отже у кримінальній справі не встановлювалося обставин не робилося висновків щодо нікчемності саме договору позики.

Разом із тим апеляційний суд залишив поза увагою положення ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Однак спір у справі, що розглядається, полягає у стягненні заборгованості за договором позики; зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору позики не заявлялося, що свідчить про порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо виходу за межі заявлених позовних вимог усупереч ст. ст. 11, 303, 304 ЦПК України.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, суд повинен установити, чи задовольнив позивач свої вимоги щодо погашення заборгованості відповідачів за договором позики, враховуючи факт відчуження їхньої квартири, адже відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги позивача про неспростування апеляційним судом доводів його апеляційної скарги на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України. Таким чином, переглядаючи в апеляційному порядку зазначену справу за апеляційною скаргою позивача, суд не зазначив обставин і фактів на спростування доводів його апеляційної скарги, що є порушенням норм процесуального права.

Оскільки усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак