Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини про зобов'язання внести зміни до запису у трудовій книжці щодо підстав звільнення та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 28 вересня 2016 року,

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі наказу від 12 травня 2015 року він був прийнятий на роботу до Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини на посаду фельдшера ветеринарної медицини епізоотичного відділу з випробувальним терміном три місяці.

Наказом від 11 грудня 2015 року його звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, а саме за відсутність на роботі протягом тридцяти днів з 12 листопада по 11 грудня 2015 року. Зазначав, що адміністрація лікарні не відбирала у нього пояснення щодо причин відсутності на роботі, акти про відмову від надання пояснень не складала, з актами про відсутність на роботі та наказом про звільнення не ознайомлювала.

Вважав наказ про звільнення позивач незаконним, оскільки у зв'язку з надходженням пропозиції іншої роботи, 2 листопада 2015 року він узгодив з начальником Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини питання щодо надання щорічної відпустки. Оскільки нове місце роботи знаходиться за межами України, він, разом із заявою про надання відпустки передав начальнику Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини заяву про звільнення за власним бажанням, яку останній повинен був передати до відділу кадрів по закінченню відпустки позивача.

Вказана заява до відділу кадрів не була передана. Повернувшись у лютому 2016 року до України , позивач дізнався, що звільнений з роботи за прогул без поважних причин.

Вказував, що у трудовій книжці зроблено запис про те, що його звільнено з роботи згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу від 14 грудня 2015 року, проте, такий наказ у Білопільській районній лікарні ветеринарної медицини не видавався.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати формулювання причин його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул, неправильним, змінити формулювання звільнення, вказавши формулювання - за згодою сторін, за п. 1 ст. 36 КЗпП України та стягнути з Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини на його користь 9 556,65 грн заробітку за час вимушеного прогулу з 11 грудня 2015 року по 30 травня 2016 року.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 22 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 28 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що наказом від 12 травня 2015 року ОСОБА_4 був прийнятий на роботу до Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини з 12 травня 2015 року на посаду фельдшера епізоотичного відділу з випробувальним терміном строком на три місяці.

Наказом від 30 жовтня 2015 року ОСОБА_4 надано щорічну відпустку тривалістю 10 календарних днів з 2 листопада 2015 року

по 11 листопада 2015 року за період роботи з 12 травня 2015 року

по 12 жовтня 2015 року.

Наказом начальника Білопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини від 11 грудня 2015 року ОСОБА_4 звільнено з займаної посади за прогули без поважної причини з 12 листопада 2015 року по 11 грудня 2015 року, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилався на те, що між ним та начальником Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини було обумовлено можливість його звільнення за згодою сторін після закінчення днів відпустки, шляхом подання начальником до відділу кадрів завчасно оформленої заяви про звільнення за власним бажанням позивача. Також вказував на порушення відповідачем порядку звільнення, зокрема невідібрання пояснень причин відсутності на робочому місці, не ознайомлення з актами про відсутність на роботі, не складання акту про відмову від надання пояснень, не ознайомлення з наказом про звільнення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статті 147, 147-1, 148 КЗпП України передбачають, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п. 4 ч. 1 ст. 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Установлено, що починаючи з 12 листопада 2015 року (першого дня невиходу ОСОБА_4 на роботу після відпустки) по 11 грудня 2015 року включно (день винесення наказу про звільнення), кожного робочого дня працівниками епізоотичного відділу Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини, в якому ОСОБА_4 працював на посаді фельдшера, зокрема, безпосереднім керівником ОСОБА_5 та працівником цього ж відділу ОСОБА_6, на ім`я начальника подавалися доповідні записки про відсутність позивача на робочому місці. На підставі вказаних доповідних кожного робочого дня складалися акти про відсутність ОСОБА_4 на роботі. (а. с. 52-109).

Наказом начальника Білопільської РЛДВМ ОСОБА_7 «Про з`ясування причин відсутності працівника на робочому місці» від 26 листопада 2015 року створено комісію про з`ясування причин відсутності ветеринарного фельдшера Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини ОСОБА_4 на робочому місці з

12 листопада 2015 року по 26 листопада 2015 року. Комісії доручено: провести розслідування причин відсутності ОСОБА_4 на робочому місці з 12 по 26 листопада 2015 року; здійснити виїзд за місцем прописки останнього для з`ясування причин відсутності на робочому місці; у разі відсутності ОСОБА_4 за місцем перевірки, направити рекомендованого листа. Термін виконання наказу 2 доби. Заробітну плату ОСОБА_4 за період відсутності на робочому місці не нараховувати до з`ясування причин відсутності.

З акту про виїзд комісії від 27 листопада 2015 року вбачається, що комісія не змогла з`ясувати причин відсутності ОСОБА_8 на робочому місці, в силу його відсутності за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 122).

Листом від 27 листопада 2015 року, адресованим ОСОБА_8, повідомлялось про необхідність з`явитися до лікарні ветеринарної медицини та надати документи, які б підтверджували поважність причин відсутності на робочому місці та для вирішення питання подальшого продовження трудових відносин чи звільнення з займаної посади. При цьому позивача попереджено, що в іншому випадку його відсутність на робочому місці буде кваліфіковано як прогули без поважних причин і його може бути звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказаний лист був отриманий представником позивача ОСОБА_9 1 грудня 2015 року.

Наказом начальника Білопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини від 11 грудня 2015 року ОСОБА_4 звільнено з вказаної посади за прогули без поважної причини з 12 листопада 2015 року по 11 грудня 2015 року, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

11 грудня 2015 року позивачу направлено лист, в якому повідомлялось про його звільнення з роботи на підставі вказаного наказу та про необхідність особисто отримати трудову книжку.

Про відсутність позивача на роботі з 12 листопада по 11 грудня 2015 року свідчать також табелі робочого часу за листопад та грудень

2015 року (а. с. 12-15).

Факт відсутності на роботі у зазначений період часу визнано позивачем.

Встановивши, що відповідачем були вжиті всі необхідні заходи для з`ясування причин відсутності позивача на роботі з 12 листопада по

11 грудня 2015 року, в тому числі щодо відібрання у останнього пояснень і встановлення причини відсутності його на робочому місці, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено факт незаконності його звільнення, а надані відповідачем належні і допустимі докази підтверджують той факт, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_4 прийнято з дотриманням норм трудового законодавства.

Формулювання причин звільнення відповідача суд визнав правильним, тому підстав для зміни формулювання звільнення з ч. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) на ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) не вбачається.

Вирішуючи даний спір судами не було встановлено факт звернення позивача до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням чи за згодою сторін, крім заяви на відпустку. Обставини, на які посилається позивач, не підтверджені жодним належним доказом та спростовуються матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги про те, що одночасно із заявою про відпустку він, за погодженням із начальником Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини, передав головному бухгалтеру закладу заяву про звільнення з роботи за згодою сторін з 12 листопада 2015 року, спростовуються показами свідків, допитаних в ході розгляду справи місцевим судом та матеріалами справи, у яких зокрема міститься заява

ОСОБА_4 про звільнення за власним бажанням, що надійшла до Білопільської РЛДВМ 26 листопада 2015 року за вхідним №39, та на якій начальником лікарні ветеринарної медицини 27 листопада 2015 року проставлено резолюцію «не згоден».

Вказані докази підтверджують відсутність домовленості між працівником та адміністрацією закладу щодо звільнення позивача за згодою сторін і ці докази позивачем в ході розгляду справи не спростовані.

Посилання в касаційній скарзі на порушення, зазначені в листі управління Держпраці у Сумській області від 14 червня 2016 року не можуть бути підставою для скасування ухвалених рішень, оскільки не стосуються предмету позову.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 28 вересня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька Судді: В.С. Висоцька
О.В. Кафідова М.К. Гримич
І.М. Фаловська І.М. Фаловська