Справа № 463/2242/17
Провадження № 2/463/1308/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючогосудді ОСОБА_1

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

за участю представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6 «Вузьке» ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вузьке», третя особа: Личаківський відділ державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про встановлення факту, визнання майна спільною власністю подружжя, його поділ та зняття арешту, суд, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом про встановлення факту, визнання майна спільною власністю подружжя, його поділ та зняття арешту, який в подальшому уточнила. Остаточно просила встановити юридичний факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_8 з січня 2000 року по 02 червня 2002 року; визнати квартиру №8 та квартиру АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_8. Поділити між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 спільне майно у вигляді квартири №8 та квартири АДРЕСА_1 шляхом виділення та визнання права власності за ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2. Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, накладений державним виконавцем на підстави постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.11.2016 року.

Позов мотивує тим, що 02 червня 2002 року зареєструвала шлюб із відповідачем ОСОБА_4, який рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 08.12.2014 року розірвано. До моменту реєстрації шлюбу проживала протягом двох років з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах. 29 травня 2002 року, за чотири дні до реєстрації шлюбу, нею спільно з чоловіком було придбано дві спірні квартири №8 та №9 в будинку №3 по вул.Вузькій у м.Львові, які за домовленістю між подружжям було оформлено на відповідача. Вважає спірні квартири спільним майном чоловіка та жінки, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу. У звязку із тим, що на даний момент спірна квартира №9 включена в перелік майна цивільної відповідальності відповідача ОСОБА_4, який з позивачем це не узгоджував, тому це спірне майно не можуть поділити і оформити відповідні документи, тому звернулась до суду з таким позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, передбачених в ньому.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову не заперечив. Пояснив, що позивач з відповідачем з січня 2000 року до моменту реєстрації шлюбу 02 червня 2002 року проживали разом та підтримували фактичні шлюбні відносини, спільно займались бізнесом і заробляли кошти, 27.09.2002 року у них народився спільний син ОСОБА_4 За спільні кошти подружжям придбано дві квартири №8 та №9 в будинку №3 по вул.Вузькій у м.Львові, право власності на які було зареєстровано за відповідачем після реєстрації шлюбу. Те, що вказані квартири є спільним майном подружжя відповідач не заперечує і визнавав право за позивачкою на ці квартири, однак з причин фінансового характеру на момент припинення шлюбних відносин на початку 2013 року не оформили на позивачку квартиру. Згідно рішення Личаківського районного суду м.Львова від 08.12.2014 року шлюбні відносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_4, як подружжям, припинено з початку 2013 року.

Представник відповідача ОСОБА_6 «Вузьке» в судовому засіданні пояснив, що позов підлягає до задоволення в частині вимог про встановлення факту проживання сімє без реєстрації шлюбу, оскільки сам відповідач ОСОБА_9 не заперечує цього. Покликаючись на правову позицію ВСУ, висловлену в постанові від 25.12.2013 року у справі №6-135цс13, спірні квартири не вважає спільним майном подружжя, оскільки хоч такі і набуто під час спільного проживання сім'єю без реєстрації шлюбу, однак такі придбані не внаслідок спільної праці подружжя, а саме позивачки. На запитання суду не надавав жодних пояснень, на підставі яких висловив таке твердження.

Представник третьої особи Личаківського ВДВС у судове засідання з розгляду даної справи не зявився із невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення учасників процесу, оглянувши матеріали справи та додані до нього письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.215 ЦПК України, суд вважає, що позов ОСОБА_8 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вузьке», третьої особи: Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області слід задоволити частково виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 червня 2002 року між позивачем ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 08.12.2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.2-3).

З пояснень сторони позивача та сторони відповідача ОСОБА_4, даних в судовому засіданні, встановлено, що сторони з січня 2000 року і до моменту реєстрації шлюбу 02 червня 2002 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та підтримували шлюбні відносини, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також між ними існували взаємні права та обовязки, як у подружжя. Судовим рішенням про розірвання шлюбу фактично підтверджено факт, що спільне господарство не ведуть лише з початку 2013 року (а.с.2), тобто суд робить висновок про те, що до цього часу мали спільний бюджет, кошти, кожен з подружжя робив у цей бюджет вклад. Майже через чотири місяці після реєстрації шлюбу, а саме: 27.09.2002 року у них народився спільний син ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с.4). Факт народження дитини є підтвердженням того, що окрім фінансових прав та обовязків, підтримували подружні стосунки та народили дитину.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Зважаючи на те, що сторонами не оспорюється факт перебування у період з січня 2000 року і до 02 червня 2002 року у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, то суд вважає такий юридичний факт доведеним та таким, що не підлягає доказуванню.

З долучених до матеріалів справи копій договорів купівлі-продажу квартири від 29.05.2002 року, встановлено, що відповідач ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 56,4 кв.м., вартістю 74613,00 грн. та квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 58,2 кв.м., вартістю 74613,00 грн. (а.с.5-7). Майно придбане у шлюбі незалежно від того, на кого воно зареєстроване, за винятком якщо це не є особиста приватна власність одного з подружжя, є спільною власністю подружжя.

Згідно відомостей інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру №8 за відповідачем ОСОБА_4 було зареєстровано 08.12.2003 року, на квартиру №9 12.12.2003 року (а.с.81-84), тобто уже після реєстрації шлюбу між сторонами.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст.74 СК України, слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю (правова позиція ВСУ у справі №6-97цс11).

Статтею 60 СК України закріплено презумпцію спільності майна подружжя. У відповідності до положень вказаної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 08.06.2016 року у справі №6-2253цс15, за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід врахувати чи майно створено (придбано) сторонами внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовується належними і допустимими доказами, про що зазначається у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Оцінюючи обставини справи на предмет відповідності вищевказаним положенням законодавства, суд виходить з наступного.

Спірні квартири №8 та №9 в будинку №3 по вул.Вузькій у м.Львові було придбано 29.05.2002 року, тобто в період перебування сторін у фактичних шлюбних відносин, що жодна із сторін не оспорює. Суд вважає безспірно встановлено, що таке майно придбано внаслідок їх спільної праці, як сім'ї, тобто внаслідок як їх індивідуальних так і спільних трудових зусиль, внаслідок яких було одержано доходи, які були використані ними для придбання майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, оскільки про це самі підтвердили в судовому засіданні та інших доказів, які б це спростували, стороною відповідача «Вузьке» не представлено.

Вказане не суперечить та підтверджується поясненнями сторони позивача та відповідача ОСОБА_4, даним в судовому засіданні, згідно яких ОСОБА_8 та ОСОБА_4 проживаючи однією сім'єю без реєстрації шлюбу докладали як індивідальні, так і спільні зусилля для отримання доходів, які в подальшому було використання для придбання житла для сім'ї та в інтересах сім'ї.

Зважаючи на те, що спірне майно набуте сторонами в період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, однак внаслідок спільної праці та за спільні грошові кошти в інтересах сім'ї, то на таке майно поширюється правовий режим спільного майна подружжя.

Сам по собі факт реєстрації права власності на спірне майно, на одного з подружжя не означає про те, що воно належить лише тій особі, на ім'я якої воно зареєстроване, а тому майно в цьому випадку є спільною сумісною власністю подружжя. Вказане твердження підтверджується і позицією ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ, висловленою в ухвалі від 20.01.2016 року у справі №6-26388ск15. Не дивлячись на те, що суд вважає доведеною трудову участь позивачки у придбанні майна і враховуючи позицію представника відповідача «Вузьке» в світлі правової позиції ВСУ від 25.12.2013 року у справі №6-135цс13, згідно якої слід доводити таку трудову участь, суд ставиться критично і вважає, що жодної різниці у висловленні змісту означення сімейних стосунків немає, оскільки перераховане в обидвох правових позиціях від 25.12.2013 року у справі №6-135цс13 та від 08.06.2016 року у справі №6-2253цс15 розуміється одне і те ж саме тільки у розширеному вигляді. Суд вважає, що сімейні цінності і здобутки сімї, і їх означення є однаковими незалежно від часу формування та підтримання подружніх стосунків. Критичне сприйняття таких тверджень суд повязує з намаганням представника відповідача застосувати обмеження в правах до одного з подружжя, в даному випадку позивача, щодо необхідності доведення якимось доказами її фінансової участі у придбанні спірного майна.

Статтею 63 СК України закріплено загальні умови здійснення подружжям права спільної сумісної власності, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.66 СК України передбачено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. До такої згоди сторони по справі дійшли ще до офіційного розірвання шлюбу, спільно придбане майно у вигляді 2-х кватир вони між собою добровільно поділили. Факт добровільного поділу цього майна, на переконання суду, підтверджується тим, що квартира №9 жодного разу ОСОБА_4 не передавалась в заставу, іпотеку та не перебувала під будь-якою іншою забороною. Тобто сам ОСОБА_4 визнавав, що ця квартира після розірвання подружніх відносин до його власності немає жодного відношення, а є власністю позивачки ОСОБА_8

Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, зясувати час і джерело його придбання.

Судом встановлено, що за період подружніх відносин сторонами було придбано спірні квартири №8 та №9 в будинку №3 по вул.Вузькій у м.Львові, а також інше майно, однак у звязку з тим, що позивач не заявляє вимог щодо поділу іншого майна, то поділу підлягає лише спільне майно у вигляді квартир №8 та №9 в будинку №3 по вул.Вузькій у м.Львові.

Вирішуючи питання про визнання майна подружнім суд виходить з добровільного поділу, який проведено між сторонами, враховується тривалість проживання позивачки у квартирі №9, сама поведінка і ставлення відповідача ОСОБА_4 до спірного майна у вигляді квартири №9 (мотиви наведені вище). З огляду на викладене, а також враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, суд вважає за можливе провести поділ, зазначеного в позові майна, яке однакове за своєю вартістю, шляхом визнання за позивачкою права власності на квартиру №9.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, накладеного державним виконавцем на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.11.2016 року, суд виходив з того, що таку вимогу в рамках даної цивільної справи неможливо вирішити, оскільки це стосується прав та обовязків інших учасників, які не можуть бути стороною даного провадження, однак стосується їх інтересів. Крім того, квартира №9 була завжди вільною від обтяжень і спорів стосовно неї ніколи не виникало. Тому вирішення даної вимоги може бути здійснено шляхом предявлення інших позовних вимог до інших осіб поза межами даного цивільного провадження.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Так як позов задоволено частково, то з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню 1500,00 грн. судового збору, сплаченого останньою при поданні позовної заяви.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61,88, 212-214 ЦПК України, ст.15,16,368,369,392 ЦК України, ст..ст.57,69-71 СК України, суд, -

вирішив:

Позов задоволити частково.

Встановити юридичний факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_8 з січня 2000 року по 02 червня 2002 року.

Визнати квартиру №8 та квартиру АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Поділити між сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_8 спільне майно у вигляді квартири №8 та квартири АДРЕСА_1 шляхом виділення та визнання права власності за ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1.

Виділити ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2, право власності на яку за ним зареєстровано.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, 1500 (одна тисяча пятсот) грн. 00 коп. судового збору, сплаченого останнім при поданні позовної заяви.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області в порядку і строки передбачені ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Шеремета Г. І.