Справа № 750/1668/17
Провадження № 2/750/817/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючого судді Супруна О.П.,

секретар Носенко М.Ю.,

за участю позивача, представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Чернігівського обєднаного управління Пенсійного фонду України про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

15 лютого 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з Чернігівського обєднаного управління Пенсійного фонду України на її користь:

- безпідставно здійснену переплату в розмірі 20% від пенсії, що належить до виплати ОСОБА_2 за період з січня 2015 року по вересень 2015 року в загальній сумі 1 393,46 грн;

- пеню з безпідставно стягнутої переплати із розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України за період з жовтня 2015 року по день прийняття судового рішення в загальній сумі 2 047,14 грн.

У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на правомірність дій відповідача при стягненні з позивача переплати.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.01.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015, адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові про визнання незаконними дії та зобовязання вчинити певні дії задоволено, визнано протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові від 03 липня 2014 року № 11487/06 про стягнення переплати в розмірі 20% від пенсії, що належить до виплаті ОСОБА_2, та зобовязано Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові виплатити неправомірно відраховану переплату згідно рішення від 03 липня 2014 року № 11487/06 в сумі 1 138 грн 80 коп. (а.с. 7).

Даною постановою встановлено, що за період з 22.05.2012 по 30.06.2014 позивачеві нарахована переплата пенсії у розмірі 2 532,26 грн. Отже, ця обставина не доказується в силу припису частини третьої ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Листом № 762/02/Г-7 від 18.12.2015 Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові повідомило ОСОБА_2 про те, що на виконання вищевказаної постанови управлінням було виплачено їй відраховану переплату в сумі 1 138,80 грн разом з пенсією 2015 року. Крім того, управління зазначило, що резолютивна частина постанови не містила зобовязання припинити відрахування з пенсії згідно рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові від 03.07.2014 № 11487/06 (а.с. 9).

Додатковою постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.04.2016 по вищевказаній справі скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові № 11487/06 від 03 липня 2014 року про стягнення переплати в розмірі 20% від пенсії, що належить до виплаті ОСОБА_2 (а.с. 8).

Як встановлено судом та визнається сторонами, не зважаючи на визнання постановою суду від 26.01.2015 протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові № 11487/06 від 03 липня 2014 року, Управління не припинило його виконання та стягнуло залишок переплати у розмірі 1 393,26 грн.

Зважаючи на обставини даної справи, на думку суду, правовідносини, які виникли між сторонами охоплюються змістом статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини (далі стаття 1 Першого протоколу), яка, як і практика Європейського Суду з прав людини застосовуються як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV).

Отже, відповідно до статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Вказана стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій (пункт 61 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»).

В свою чергу право власності не є абсолютним і може бути обмежене. Європейський Суд підкреслює, що перше і найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, щоб будь-яке втручання органів державної влади в право на повагу власності було «законним»: другий абзац встановлює, що держави уповноважені здійснювати контроль за користуванням майном шляхом забезпечення виконання «законів». Більш того, верховенство права, одна з основ демократичного суспільства, втілюється у всіх статтях Конвенції. Питання про те, чи було досягнуто справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (пункт 31 рішення у справі «Ісмайлов проти Росії»).

Стягнення відповідачем з ОСОБА_2 переплати пенсії можна вважати втручанням у її право реалізувати свої «законні сподівання» незалежно від того, чи вважається це втручанням «на мирне володіння своїм майном» у значенні першого речення статті 1 Першого протоколу, чи позбавленням його майна у значенні другого речення цієї статті, а застосовні в цій справі принципи є одними й тими самими вони вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог цієї статті згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Європейського Суду.

Крім того, Європейський Суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через принцип юридичної визначеності, згідно якого остаточне рішення суду у справі не може піддаватися сумніву, навіть у разі зміни законодавства (п. 51, 52 рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 pоку).

Статтею 124 Конституції України також передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписом ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

З даних конкретних обставин справи та правових норм суд доходить висновку, що держава в особі Пенсійного фонду України, стягнувши з ОСОБА_2 переплату пенсії у сумі 1 393,46 грн, вийшла за межі вимог статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини та здійснила незаконне та свавільне втручання у право на повагу до її власності, оскільки дані дії провадилися протягом тривалого часу на підставі рішення відповідача, яке у встановленому законом порядку визнано протиправним.

Посилання представника відповідача на відсутність у постанові суду скасування рішення управління про стягнення переплати пенсії є неприйнятним, оскільки це відміняє встановлену судом його протиправність та неможливість реалізації в подальшому.

У відповідності до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою ст. 107 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Частиною першою ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи викладене, суд вважає, що безпідставно стягнута відповідачем переплата пенсії у сумі 1 393,46 грн підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до частини третьої ст. 107 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» суми коштів, безпідставно стягнені органами Пенсійного фонду з юридичних і фізичних осіб, підлягають поверненню в триденний строк із дня прийняття рішення виконавчим органом Пенсійного фонду або судом про безпідставність їх стягнення, з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені, що визначається виходячи з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України.

Згідно з положеннями частини першої ст. 15, частини першої 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини третьої ст. 107 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» ця норма є імперативною та встановлює обовязок для органу Пенсійного фонду нарахувати та виплатити пеню у разі прийняття рішення виконавчим органом Пенсійного фонду або судом про безпідставність стягнення суми коштів.

Враховуючи наведене, а також відсутність повноважень у суду захищати право на майбутнє, суд доходить висновку, що оскільки відповідачем рішення про виплату чи відмову у виплаті пені не приймалось, а отже право позивача, передбачене частиною третьою ст. 107 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» станом на час розгляду справи не порушено, тому позовна вимога про стягнення з відповідача пені у сумі 2 047,14 грн є передчасною і підстав для її задоволення немає. З такою вимогою позивач матиме право звернутися до суду у встановленому законом порядку у разі не виконання відповідачем приписів вищевказаної статті Закону.

У звязку з частковим задоволенням позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі, пропорційному до розміру задоволених вимог, - 435,20 грн.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 292, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 до Чернігівського обєднаного управління Пенсійного фонду України про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути Чернігівського обєднаного управління Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_2 безпідставно стягнуті кошти у розмірі 1 393 (одна тисяча триста девяносто три) грн 46 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути Чернігівського обєднаного управління Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_2 435 (чотириста тридцять пять) грн 20 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області шляхом подачі через Деснянський районний суд м. Чернігова апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.П. Супрун