АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 540/695/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2691/17Головуючий у 1-й інстанції Кравець С. В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Гальонкіна С.А., Одринської Т.В.,

секретар: Колодюк О.П.,

за участю: позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення частки у спадковому майні та визнання права власності на частку у спадковому майні та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що його батьки перебуваючи у шлюбі, проживали у будинку по АДРЕСА_1. Правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку площею 0,52 га для обслуговування житлового будинку, а також на земельну ділянку площею 0,5201 га на території Кошманівського району Полтавської області були оформлені на батька - ОСОБА_6 Правовстановлюючі документи на земельну ділянку площею 3,85 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва були оформлені на матір - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, після його смерті спадкоємцем за заповітом стала ОСОБА_3, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7, спадкоємцем якої за заповітом є- ОСОБА_2

У вересні 2015 року ОСОБА_2 уточнив свої позовні вимоги посилаючись на те, що домогосподарство, в якому проживали батько та мати, було колгоспним двором, членами якого були ОСОБА_6 та ОСОБА_7, тому їх частки у праві на будинок були рівними, і після смерті ОСОБА_6 спадщина відкрилась лише на 1/2 частину будинковолодіння.

З урахування викладеного просив встановити, що частки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1 та присадибну ділянку за цією ж адресою - є рівними (по 1/2 частини), визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після матері ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 і 1/2 частину земельної ділянки, на якій він розташований.

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом, в якому, посилаючись на ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги їхній матері, яка тривалий час внаслідок хвороби перебувала у безпорадному стані, просила усунути його від права на спадкування.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 13 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено, що частка ОСОБА_2 у спадковому майні після ОСОБА_7 становить 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину присадибної ділянки площею 0,52 га, розташованих по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку та 1/2 частину присадибної ділянки.

У задоволенні інших позовних вимог та у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 0,52 га по АДРЕСА_1 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 жовтня 2015 року переглядається лише в частині позовних вимог ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 0,52 га по АДРЕСА_1.

В апеляційному порядку рішення місцевого суду оскаржила ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволення її зустрічних позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Виходячи з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права.

Згідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Так, скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 07 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 0,52 суд касаційної інстанції виходив з того, що земельна ділянка площею 0,52 га, передана ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Кошманівської сільської ради від 30 травня 1997 року № 56 у приватну власність для обслуговування житлового будинку, тобто є такою, що отримана ним в порядку безоплатної приватизації та є його особистою власністю.

Місцевим судом вірно встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7, батьки сторін у справі, перебували у шлюбі з 23 листопада 1957 року.

Також встановлено, що вони за життя набули у спільну власність будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1, що мав статус колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_6; свідоцтво про право власності видане ОСОБА_6 виконкомом Кошманівської сільської ради народних депутатів 10 жовтня 1990 року.

На підставі рішення виконкому Кошманівської сільської ради від 30 травня 1997 року № 56 ОСОБА_6 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,52 га у с. Кошманівка для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства та виданий 2 вересня 1997 року відповідний державний акт на право приватної власності.

Згідно розпорядження голови Машівської районної державної адміністрації від 24 травня 2005 року ОСОБА_6 передано 0,5201 га для ведення особистого селянського господарства і 16 листопада 2005 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Місцевим судом також встановлено, що 2 жовтня 2007 року ОСОБА_6 склав заповіт на користь ОСОБА_3, яка у встановленому порядку після смерті батька прийняла спадщину та отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майновий пай члена КСП Агрофірма «Кошманівка» і на земельну ділянку площею 0,5201 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Кошманівської сільської ради.

Відомості про видачу свідоцтва про право на спадщину на будинок по АДРЕСА_1 у справі відсутні.

Постановою нотаріуса від 6 травня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 у зв'язку з неподанням правовстановлюючих документів на спадкове майно.

За повідомленням Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 1 жовтня 2015 року, станом на 31 грудня 2012 року реєстрація права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 проведена за головою колгоспного двору ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Кошманівської сільської Ради народних депутатів від 10 жовтня 1990 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині визнання за ним права власності на ? частину земельної ділянки площею 0,52 га місцевий суд виходив з того, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 нажита подружжям за час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя, тобто ОСОБА_8 і ОСОБА_3 успадкували право по ? частині спірної земельної ділянки.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком місцевого суду, оскільки він не відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до ст. ст. 6, 22 ЗУ (чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Як роз'яснено в абз. 1 п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", зі змінами та доповненнями, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

З огляду на викладене, підстав у суду першої інстанції для визнання вказаної земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на неї за сторонами в розмірі по 1/2 частині за кожним, не було.

Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Вищезазначені норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ № 6-814цс15 від 09 грудня 2015 року.

Відповідно до ст. 67 Земельного кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) громадянам за рішенням сільської, селищної, міської ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га, селещах міського типу - 0,15 га, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 га, у містах - 0,1 га.

Розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 га, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 га.

Із справи вбачається, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належала земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства, площею 0,52 га, в тому числі 0,47 га сільськогосподарських угідь, 0,39 га - ріллі, 0,08 для багаторічних насаджень та 0,05-під будівлю(а.с.12).

Таким чином колегія суддів вважає, що слід визнати за ОСОБА_2 право власності на (6/25 частин земельної ділянки) 0, 125 га по АДРЕСА_1 призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства у порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 з огляду на наступне.

0,25 га/2=0,125 га - кожному

0,125/0,52=0,24 - частка від цілого

0,24=24/100=6/25 тобто 0,125 га-це 6/25 від 0,52 га.

Виходячи з викладеного рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині вирішення позову ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 0,52 га по АДРЕСА_1 з ухваленням в цій частині нового рішення про суті заявлених вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 жовтня 2015 року - скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 0,52 га по АДРЕСА_1, ухвалити в цій частині нове рішення по суті позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на (6/25 частини земельної ділянки) земельну ділянку площею 0,125 га по АДРЕСА_1, призначену для обслуговування житлового буднику, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарсьва у порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7.

В іншій частині рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді: С.А. Гальонкін

Т.В. Одринська

З оригіналом згідно:

суддя Л.М. Хіль