У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 07 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила:

- поділити спільне сумісне майно, набуте за час шлюбу ОСОБА_6 з ОСОБА_4, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частини автомобіля марки «RENAULT-2», 1989 року випуску, номер кузова НОМЕР_4, д.н.з. НОМЕР_1;

- стягнути з ОСОБА_4 на її користь половину вартості погашеного кредиту за кредитним договором від 27 листопада 2007 року № 014/10-01/74/18755 у розмірі 131 887 грн 10 коп.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що з 23 червня 2007 року по 07 вересня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, під час якого ними за спільні сумісні кошти було придбано та зареєстровано на ім'я відповідача автомобіль НОМЕР_2, 1989 року випуску, середня вартість якого, виходячи з цінових пропозицій, розміщених на сайті на час подачі позову, становила 42 677 грн.

Позивачка вказувала, що з моменту розірвання шлюбу цим транспортним засобом вони розпоряджались за взаємною згодою, відповідач не перешкоджав їй в користуванні ним, як спільною сумісною власністю, і не порушував її права на цей автомобіль, проте у липні 2015 року між ними виник спір з приводу розміру її частки у праві спільної сумісної власності на вказане майно.

Крім цього, під час перебування у шлюбі, 27 листопада 2007 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») було укладено кредитний договір № 014/10-01/74/18755, згідно з умовами якого банк надав їй кредит в сумі 30 450 доларів США на придбання житла, та який було укладено за згодою відповідача і отримані від банку кошти були витрачені в інтересах сім'ї для остаточного розрахунку за придбання ними квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 зазначала, що до моменту розірвання шлюбу кредит погашався за рахунок спільних коштів, проте після припинення шлюбу вона погашала кредит за особисті кошти, а саме у період з 10 квітня 2012 року по 18 серпня 2014 року нею погашено відсотки та заборгованість за кредитом на загальну суму 12 147,59 доларів США, а тому, на її думку, з ОСОБА_4 підлягає стягненню на її користь половина вартості погашеного кредиту в розмірі 6 073,80 доларів США, що еквівалентно 131 887 грн 10 коп.

З огляду на вказане ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно, набуте за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки автомобіля марки «RENAULT-2», 1989 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Ѕ частку внесених коштів за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27 листопада 2007 року у розмірі 50 364 грн 80 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 07 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Ѕ частки внесених коштів за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27 листопада 2007 року у розмірі 50 364 грн 80 коп. змінено, збільшивши зазначену суму витрат з 50 364 грн 80 коп. до 106 814 грн 92 коп.

У іншій частині рішення залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 в частині визнання права власності на 1/2 частини автомобіля, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу, зареєстрований за відповідачем, договір купівлі-продажу даного транспортного засобу укладений не був і позивачка не надавала письмової згоди як на продаж автомобіля, так і на оформлення нотаріальної довіреності від 25 жовтня 2008 року, а доказів щодо отримання від ОСОБА_8 коштів за автомобіль та використання їх в інтересах сімї відповідачем не надано, у зв'язку із чим суди дійшли висновку, що вказаний транспортний засіб є спільним майном подружжя і підлягає поділу.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача на користь позивачки половини вартості погашеного кредиту за кредитним договором за період з 10 квітня 2012 року по 18 серпня 2014 року, суди виходили із законності таких вимог, оскільки кошти, отримані за даним договором, були витрачені в інтересах сім'ї на придбання квартири, право власності на яку в подальшому було визнано в тому числі і за відповідачем, стягнувши з відповідача Ѕ частину внесених позивачкою грошових коштів; при цьому апеляційним судом збільшено зазначену суму витрат з 50 364 грн 80 коп. до 106 814 грн 92 коп.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в незмінений частині та рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 28 червня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2012 року, яке набрало законної сили 07 вересня 2012 року, шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 25 березня 2013 року, визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частини за кожним на квартиру АДРЕСА_2 та внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію прав та їх обтяжень.

19 липня 2008 року на ім'я ОСОБА_4 зареєстровано автомобіль марки «RENAULT-2», 1989 року випуску, номер кузова НОМЕР_4, д.н.з. НОМЕР_1, який на час звернення з позовом до суду та розгляду справи не знято з реєстраційного обліку.

Згідно із довіреністю від 25 жовтня 2008 року та повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 30 вересня 2015 року, ОСОБА_4, за усною згодою дружини ОСОБА_3, надав право розпорядження вказаним транспортним засобом ОСОБА_8 з правом передоручення.

На підставі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що вказаний автомобіль був придбаний в період шлюбу та зареєстрований за відповідачем, який надав право розпорядження ним ОСОБА_8 за довіреністю без укладення договору купівлі-продажу, а також враховуючи, що відповідачем не надано доказів щодо отримання від ОСОБА_8 коштів за автомобіль та використання їх в інтересах сім'ї, дійшли обґрунтованого висновку про те, що цей транспортний засіб є спільним майном подружжя і підлягає поділу.

При вирішенні позовних вимог в частині поділу автомобіля судами була врахована правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України.

При цьому судами правильно враховано, що ОСОБА_3 18 липня 2012 року вже зверталась до суду з позовом про поділ майна подружжя, а саме автомобіля НОМЕР_2, та половини боргових зобов'язань, однак ухвалою суду від 05 вересня 2013 року вказаний позов було залишено без розгляду за заявою позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності.

Судом установлено, що рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 07 вересня 2012 року, а позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя 20 серпня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Також колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується й з висновками судів попередніх інстанцій в частині стягнення з відповідача на користь позивачки половини вартості погашеного кредиту, виходячи з наступного.

Згідно із кредитним договором від 27 листопада 2007 року № 014/10-01/74/18755, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3, позивач отримала 30 450,00 доларів США зі строком повернення до 27 листопада 2020 року на придбання зазначеної квартири, погашення кредиту мало здійснюватися відповідно до графіку та інших платежів відповідно до умов договору.

З наданих сторонами квитанцій про сплату коштів за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27 листопада 2007 року судами установлено, що як позивач, так і відповідач проводили оплату коштів за кредитним договором в період з 10 квітня 2012 року по 07 вересня 2012 року (а. с. 20-31, 47-49, 141-146).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2012 року, яке набрало законної сили 07 вересня 2012 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (а. с. 13).

Згідно з довідкою АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 25 листопада 2015 року заборгованість за кредитним договором від 27 листопада 2007 року № 014/10-01/74/18755 погашена в повному обсязі 20 серпня 2014 року (а. с. 67).

Судами установлено, що в період з 07 вересня 2012 року по 18 серпня 2014 року позивачкою було сплачено кошти за кредитним договором в загальній сумі 9 838,29 доларів США (а. с. 20 31).

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції погоджуються з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 1/2 частини внесених нею грошових коштів за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27 листопада 2007 року; при цьому апеляційним судом правильно збільшено зазначену суму до 106 814 грн 92 коп., що еквівалентно 4919,15 доларам США (50% від сплаченої суми 9838,29 доларів США).

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року в незмінений частині та рішення апеляційного суду Київської області від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович