Справа № 369/2705/16-ц
Провадження № 2/369/699/17
РІШЕННЯ

Іменем України

31 січня 2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.

при секретарі Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво- Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, посилаючись на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.08.2014 року позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 164 418,88 грн. та судовий збір в сумі 3 140,00 грн.

20.02.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 369/224/14-ц виданого Києво- Святошинським районним судом Київської області від 22.01.2015 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 164 418,88 грн. та 3 140,00 грн. судового збору.

Позивач зазначає, сума заборгованості не погашена відповідачем навіть частково.

Вказує, що з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов»язання та відповідно до роз»яснення Верховного Суду України від 03.04. 1997 року № 6.2.-97 р. «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» відповідач повинна сплатити на його користь починаючи з червня 2016 року - 156 703,74 грн.

Посилаючись на вищевикладене та норми закону позивач просив суд: стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1 на його користь інфляційні витрати в розмірі 85 439,30 грн., 3% річних в розмірі 71 784,62 грн. та судові витрати.

Протягом розгляду справи позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог долучену до матеріалів справи, де остаточно просив суд: стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1 на його користь інфляційні витрати в розмірі 471 500,88 грн. за період з червня 2015 року по 01 січня 2017 року; 3% річних від прострочення виконання зобов»язання за період з червня 2015 року по 16 січня 2017 року в розмірі 155 013,13 грн. та судові витрати.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з урахуванням заяви про збільшення розмірі позовних вимог, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував у зв»язку з тим, що факт того, що відповідач ухиляється від виконання свого зобов»язання позивачем не доведений, договірних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не існувало, а з рішення суду зобов»язальні відносини не виникають.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно ч. 1. ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.08.2014 року у справі № 369/2705/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_2 ІДН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 164418, 88 грн( три мільйони сто шістдесят чотири тисячі чотириста вісімдесять ) грн.. 88 коп., та судовий збір в сумі 3140, 00 грн. В решті позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року рішення районного суду залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 199/4, 20.02.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_4 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 369/224/14-ц виданого 22.01.2015 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 ІДН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 164 418,88 грн. та судовий збір в сумі 3 140,00 грн.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Порушення зобовязання у розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12.

Зобовязальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобовязань (наприклад, обовязок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обовязок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.). Разом з тим не є грошовими зобовязання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару.

За ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: грошові зобовязання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини. Статтею 625 ЦК регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами інших, а не договірних зобовязань. Крім того, з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка згідно зіст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 169, 208, 212, 213, 215, 218, ЦПК України та на підставі ст. ст. 509, 524, 526, 533, 625 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Д.Д.Усатов