Провадження №22-ц/784/465/17
Провадження номер 22-ц/784/465/17 Головуючий суду 1-й інстанції Корнешова Т.В.
Категорія 7 Доповідач апеляційного суду Локтіонова О.В.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:
головуючого Локтіонової О.В.,
суддів: Довжук Т.С., Колосовського С.Ю.,
із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,
за участі:
прокурора Коткової В.А.,
представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва

від 30 грудня 2016 року,

ухвалене за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради та ОСОБА_3 про поновлення строку звернення з позовом до суду; визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 878 кв.м. по АДРЕСА_1 ; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140147; повернення земельної ділянки до комунальної власності.

Пред`являючи зазначений позов, прокурор зазначав, що згідно з ст.5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Указом Президента України №459/2011 від 13.04.2011 р. «Про Державну інспекцію сільського господарства України» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на дану інспекцію. Оскільки у зазначеної інспекції відсутні повноваження щодо звернення до суду з вказаним позовом, а власником землі є Миколаївська міська рада, яка є відповідачем у даній справі, то прокурор пред`явив цей позов в інтересах держави і набув статусу позивача.

Під час розгляду справи прокурор уточнив позовні вимоги та крім вищенаведеного просив: залучити до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_1 , визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки із кадастровим номером :12:001:0013, який був укладений 05 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

На обґрунтування позову прокурор вказував, що рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року №33/37 товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі ТОВ «Миколаївбудпроект») надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23 502 кв.м. з метою надання її в оренду строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 .

Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року №35/51 затверджено проект землеустрою щодо відведення із земель міста, не наданих у власність або користування, земельної ділянки площею 22 156 кв.м., у тому числі АДРЕСА_3 під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв.м. під зеленими насадженнями, з віднесенням її до земель комерційного використання для обслуговування придбаного ТОВ «Миколаївбудпроект» майна по АДРЕСА_2 . Вказану земельну ділянку передано в оренду вказаному товариству строком на 10 років.
Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження щодо зміни її цільового використання, а щодо її частини площею 2 304 кв. м спеціальні обмеження типу 4.3.1. класифікатора КОПВНЗТВЗД щодо обмеження забудови в санітарно-захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій.

У подальшому, не зважаючи на встановлені обмеження, Миколаївська міська рада рішенням від 4 вересня 2009 року №36/61 затвердила проект землеустрою щодо земельної ділянки у АДРЕСА_1 площею 878 кв.м., змінила її цільове призначення, віднісши до земель житлової забудови, і надала у власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку і господарських споруд. 29 жовтня 2009 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою.

5 червня 2012 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_1 .

Прокурор зазначав, що земельна ділянка отримана з порушеннями чинного земельного та водного законодавств, оскільки розташована у прибережній захисній смузі ріки Південий Буг і відноситься до земель водного фонду з обмеженою сферою використання, а також зазначав про відсутність договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Миколаївбудпроект» при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки.

Ураховуючи викладене, прокурор просив задовольнити його позов.
Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 27 липня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 19 листопада 2015 року позов прокурора задоволено частково. Поновлено строк позовної давності. Визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 878 кв.м по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140147, виданий ОСОБА_3 з відміткою про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О.

У задоволенні позовних вимог прокурора про скасування державної реєстрації вищезазначеного державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору її купівлі-продажу від 05 червня 2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також повернення земельної ділянки в комунальну власність відмовлено. Стягнуто з Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь держави судовий збір по 324 грн.80 коп. з кожного.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року вищезазначене рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року вищезазначені судові рішення в частині позовних вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері про визнання незаконним та скасування рішення міської ради та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційний суд зазначив, що з огляду на положення ст.261 ЦК України, ст.45 ЦПК України з урахуванням тієї обставини, що у справі, яка переглядається, прокурор не обґрунтував правових підстав не зазначення органу для захисту інтересів держави, при тому, що визначає цей орган, заявляючи вимогу про витребування майна певному органу, а не позивачу, не вказавши його, і, зважаючи на те, що власником спірної земельної ділянки є відповідна міська рада, суди повинні були з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду фактично в інтересах держави в особі відповідного органу, яке (право) пов`язано з моментом, коли саме уповноваженому органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 30 грудня 2016 року позов прокурора в частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення міської ради та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 878 кв.м по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним державний акт серії ЯИ №140147 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_3 . З Миколаївської міської ради на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 974 грн.40 коп.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та доведеними.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.
В силу ст.ст.13-14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державою.

Відповідно до ст.ст.78-83, 116, 118, 125, 126 ЗК України, (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об`єкт права власності являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує права інших осіб.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб`єктами права власності на землі приватної власності.

Територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності.

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені ч.5 ст.151 ЗК України.

Відповідна рада розглядає матеріали вибору земельної ділянки і приймає рішення про затвердження зазначених матеріалів та надає дозвіл і вимоги на розроблення проекту відведення земельної ділянки або мотивоване рішення про відмову.

Після розробки проекту і узгодження його з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, він подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, яка і приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина.

За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України.

Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Зокрема, до земель державної або комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України.

За ст.ст.58, 60-61 ЗК України та ст.ст.87-88,91 ВК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин), Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року №486 до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

За змістом п.«д» ч.4 ст.84 та ч.4 ст.59 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватися у власність громадян.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Згідно з ст.60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

З системного логічного аналізу зазначених норм випливає висновок про те, що до встановлення прибережних захисних смуг за окремими проектами землеустрою, розпорядник землі, в нашому випадку Миколаївська міська рада, позбавлений можливості виділяти у власність громадян земельні ділянки. Лише за умови, що наділена земельна ділянка не віднесена до прибережної захисної смуги, має цільове призначення, яке надає право на виділення її громадянам, є вільною, надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів, постановлених у межах їх повноважень, не встановлено обмежень, щодо можливості її використання для зазначених цілей передачу землі у власність фізичної особи можна вважати законною.

При цьому, державний орган чи орган місцевого самоврядування не може постановляти рішення щодо правової долі ділянки усупереч положенням чинного земельного, водного або іншого законодавств. Якщо ж таке рішення все таки постановлено, то воно є незаконним і на ньому не може базуватися право особи на земельну ділянку.

Відповідно до ст.45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Згідно з ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка площею 878 кв.м по АДРЕСА_1 розташована у прибережній захисній смузі (на відстані 9 метрів від урізу води Бузького Лиману) й відноситься до земель водного фонду.
Ця земельна ділянка на час передачі її у власність ОСОБА_3 була власністю територіальної громади в особі Миколаївської міської ради.
Рішенням Миколаївської міської ради №35/51 від 19 червня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв.м., у тому числі 55 кв.м. під капітальною забудовою, 99 кв.м. під спорудами, 1 766 кв.м. під проходами, проїздами, майданчиками, 20 236 кв.м. під зеленими насадженнями, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 . Зазначену земельну ділянку передано в оренду строком на 10 років товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» та зобов`язано землекористувача укласти договір оренди земельної ділянки. Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження щодо зміни її цільового використання, а щодо її частини площею 2304 кв. м спеціальні обмеження типу 4.3.1. класифікатора КОПВНЗТВЗД щодо обмеження забудови в санітарно-захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій.

Договору оренди земельної ділянки між ТОВ «Миколаївбудпроект» та Миколаївською міською радою укладено не було.
10 серпня 2009 року ТОВ «Миколаївбудпроект» надало згоду на передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки за рахунок земель, переданих товариству в оренду (т.2 а.с.187).
Рішенням Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 878 кв.м., за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . Вищезазначену земельну ділянку надано у власність ОСОБА_3 .
На підставі цього рішення 29 жовтня 2009 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140147 з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
У подальшому за договором купівлі-продажу від 05 червня 2012 року ОСОБА_3 продала вказану земельну ділянку ОСОБА_1 (т.1 а.с.52, 101-104, 195).
16 жовтня 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про поновлення строку звернення з позовом до суду; визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 878 кв.м. по АДРЕСА_1 ; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140147; визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки із кадастровим номером :12:001:0013, який був укладений 05 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також повернення земельної ділянки до комунальної власності.

ОСОБА_1 подала заяву про сплив позовної давності та застосування наслідків її спливу.
Зі стенограми 36 сесії Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року, де приймалося оскаржуване рішення, вбачається, що на засіданні був присутній помічник прокурора м.Миколаєва Терещенко В.Ю. Однак, об`єктивно встановити суть рішення він не мав змоги, оскільки проекти рішень роздавалися депутатам, і на сесії не оголошувалося, що земля знаходиться в межах прибережних захисних смуг (т.1 а.с.123).
Копії рішення міської ради прокурор не отримував, оскільки відповідач не зміг довести цього. Наявність відмітки у міській раді про надіслання рішення прокурору не свідчить про те, що воно дійсно направлялося та прокурором отримувалося (т.1 а.с.124).
Не містять матеріали справи також доказів того, що прокурору з інших джерел могло бути відомо про оскаржуване рішення (т.3 а.с.96-99).
Згідно з актом державного інспектору з ОНПС Держекоінспекції у Миколаївській області від 14.03.2013 р., листом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2013 р., які були надані прокурору, що звернувся з позовом, на земельній ділянці вздовж лиману про АДРЕСА_1 , що знаходиться в 9 метрах від урізу води Бузького лиману, ведуться підготовчо-будівельні роботи. Обстежена земельна ділянка огороджена металевим забором (т.1 а.с.13, 77).
Відповідно до постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 11.03.2013 р. прокурору про порушення прав держави на землю стало відомо з повідомлень у засобах масової інформації про проведення підготовчих будівельних робіт та масове знищення зелених насаджень в зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману в Заводському районі м.Миколаєва (т.1 а.с.76).
Зазначене підтверджується статтями у засобах масової інформації від 21.02.2013 р., 23.02.2013 р., 27.02.2013 р. (т.2 а.с.114-133).
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване прокурором рішення міської ради є незаконним, оскільки вона не мала права передавати у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, яка розташована у межах прибережної захисної смуги.

Таким чином відповідно до ст.215 ЦК України виданий на підставі незаконного рішення державний акт на землю на ім`я ОСОБА_3 є недійсним.

Що ж стосується застосування позовної давності, то на думку колегії суддів прокурором її не було пропущено, оскільки про порушення прав держави на землю прокурор довідався тільки у 2013 році, а з позовом до суду звернувся у 2014 році.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції прийшов до також висновку, то його рішення зміні або скасуванню не підлягає, бо є законним та обґрунтованим.

Виходячи зі ст.45 ЦПК України прокурор мав право звертатися до суду з позовом як позивач, оскільки Миколаївська міська рада порушила законодавство щодо обмеження передачі у власність земель прибережної захисної смуги, а тому не могла бути зазначена позивачем по справі.

Прокурор обґрунтував таке звернення порушенням прав народу України на землю, який був обмежений у користуванні благами, які надані йому Конституцією України.

Приймаючи до уваги, що орган місцевого самоврядування, який здійснює від імені Українського народу права власника землі, порушив делеговані йому права, то є цілком виправданим звернення з таким позовом прокурора, оскільки іншим шляхом поновлення прав на землю є неможливим.

Колегія суддів звернула увагу, що позов прокурор заявляв в інтересах держави, виступаючи позивачем. Під час розгляду справи прокурор не змінював позовних вимог. В рішенні суду ж зазначено, що позов прокурор пред`явив в інтересах держави в особі територіальної громади м.Миколаєва.

Однак, приймаючи до уваги, що рішення суду є правильним по суті, то воно не може бути скасоване з формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги про неправильність стягнення судом судового збору з міської ради не можуть бути прийняті до уваги, оскільки апелянт не є особою, з якої він стягнутий.

Твердження відповідача ОСОБА_1 про не розгляд судом вимоги про скасування державної реєстрації державного акту є хибним, оскільки зазначена вимога була розглянута Заводським районним судом м.Миколаєва 19 листопада 2015 року і щодо неї було ухвалено рішення про відмову у задоволенні. В частині зазначеної вимоги рішення суду не оскаржувалося та справа на новий розгляд суду першої інстанції не передавалася.

Посилання відповідача на те, що оскаржуване рішення не призводить до відновлення прав первісного власника земельної ділянки, а тому є помилковим, колегія суддів вважає безпідставними. Вибір способу захисту цивільних прав належить позивачу, а суд зобов`язаний розглянути поданий позов та ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Що ж стосується інших доводів апеляційної скарги, то вони висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 30 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Локтіонова

Судді Т.С.Довжук

С.Ю.Колосовський