Справа № 209/1799/17
Провадження № 2/209/1155/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2017 року м. Кам'янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Замкової Я.В.,

за участі секретаря Швець О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України Президента України ОСОБА_2, про захист права власності в сумі 1607776,54 гривень, усунення причин, що першкоджають користуванню власіністю і стягнення моральної шкоди в сумі 50000 гривень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: встановити його право власності на грошові кошти, що забезпечені золотом, на рахунках Дніпродзержинської філії № 3293 Ощабанку України в сумі 1607776,54 грн., що відповідає розміру власності в сумі 12181,40 карбованців СРСР; зобов'язати відповідача виконати гарантійні зобов'язання збереження власності, в реальному розмірі її купівельної спроможності, згідно ст. 2 Закон, і повернення її із незаконного володіння, за першою вимогою, в сумі 1607776,54 грн. його власності, без нарахованої державної компенсації; зобов'язати відповідача за позовом сплатити йому 50000 грн. грошового еквівалента завданої моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що за час життя в СРСР, він і його мати, спадкоємцем якої він є, відкладали свою власність, в основі якої лежать трудові доходи, на рахунки в Дніпродзержинській філії №3293/030 Державного Ощадбанку України за адресою вул. Республіканська 39. На рахунках його покійної матері до 1992 року знаходилась власність забезпечена золотом в сумі 8 701 карбованців СРСР. На підставі Указу Президента СРСР від 21 березня 1991 року, повинно було добавити 40% до власності на рахунках банку, що не було виконано у банку України. Тому він сам добавляє ці 40%. Всього на рахунках знаходилось 8701 карбованець СРСР +40%, що дорівнює 12181,40 карбованців СРСР. У звязку з тим, що гроші забезпечені золотом, і цей факт підтверджується на копії купюри 10 карбованців - золотий еквівалент його власності становить: на кінець 1991 року вартість 1 грама банківського золота 999 проби, дорівнювала 8 крб за грам, тому реальний розмір його власності відповідав у 1992 році як 1522,675 грам банківського золота 999 проби. В теперішній час вартість 1 граму золота НБУ дорівнює 1061,8895 грн/грам , тому розмір його власності відповідає 1616912,59 грн.(1522,б75 грама х 1061,8895грн/грам). Відповідачем за позовом - 21.11.96р., в порушення вимог ст.22 Конституції України, був прийнятий і введений у дію Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадянам України» №537/96-ВР (далі Закон), згідно якому, відповідач за позовом компенсував 1,05 грн. на кожний рубль, що знаходився на рахунках банку до 1992 року, що складає 8101 рубль х 1,05 = 9136,05 грн., але не були виконані вимоги ст.2 цього закону, і ця сума 9140,23грн. внесена в спадковий реєстр. Загальна сума позовних вимог матеріальної шкоди дорівнює різниці загальної вартості власності без нарахованої компенсації, що складає суму 1616912,59грн. - 9136,05грн. = 1607176,54 грн. До цієї суми позивач додає грошовий розмір нанесеної моральної шкоди, яка дорівнює 50000грн., тому повний розмір позовних вимог дорівнює: 1657 776,54 грн. Ця сума 1607176,54 грн, не має ніякого відношення до державної компенсації. Вважає, що позовні вимоги відображають тільки розмір його власності, яка знаходиться під гарантією відповідача. Відповідач, як поручитель, зобовязаний, згідно ст.ст. 560-564, 566-569, 1074ЦК України виконати свої зобовязання за гарантією збереження його власності, не менш ніж як на половину. На його думку перешкоджання в користуванні власністю, є грубим порушенням вимог ст.ст. 24, 41, 68 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції "Про захист прав людини і основних свобод", згідно з яким, він має право на повагу до його власності. Ніхто не має права перешкоджати йому, як в користуванні його власністю, так і у вільному розпорядженні нею. При відкритті рахунків у банку Держава гарантувала, що грошові внески, і їх купівельна спроможність, будуть збережені, і держава, гарантує повернення його власності за першою вимогою. Це було узаконено ст. 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також ст.ст. 533, 625,1074 ЦК України № 435-IV від 16.01.03р., введеного в дію з 2004 року і ст. 384 ЦК України №1540-06 від 18.07.63р., в теперішній час внесені зміни до Закону України «Про банки і банківську діяльність» і гарантії держави поширились як на Ощадбанк, так і на ПриватБанк, Укрексимбанк і на Укргазбанк.

Позовні вимоги пред'явлені до Держави України на підставі ст. 3 Конституції України і ст. 30 ЦПК України, це обґрунтовано, що Держава відповідає перед громадянином за свою діяльність і може бути відповідачем за позовом.

20 березня 1991 року Верховна Рада прийняла Постанову Про порядок введення в дію Закону Української PCP «Про банки і банківську діяльність». Згідно п.2 якого, Україна об'явила своєю власністю Український республіканський банк, Ощадного банку СРСР, зі всіма активами і пасивами, тобто Україна стала правонаступником СРСР по зобовязанням повернення власності, в грошової формі, з рахунків Ощадбанку. Це було записано в ст. 384 Цивільного кодексу України №1540-06 від 18.07.63р., діючого до 01.01.2004р, і в ст. 533 Цивільного кодексу України № 435-IV від 16.01.2003р.,та ст. 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Позовні вимоги до Президента України ґрунтуються на ст. 102 Конституції України (254/96-ВР), в якій сказано, що Президент України є главою держави і виступає від імені Держави, є гарантом додержання Конституції України, прав и свобод людини і громадянина. При відмові йому у поверненні валюти виконання зобовязань (ст.533 ЦК України), були порушені також вимоги ст.ст. 525, 526, 625, 1074, 1177 ЦК України та ст. 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно яких зобовязання, відповідачем, повинні виконуватись належним чином, а одностороння відмова від договору, або зміна його вимог, в односторонньому порядку, не допускається. Боржник не звільняється від сплати грошового зобовязання через неможливість його виконання. Все, вищевикладене, є доказом грубого порушення вимог ст.68 Конституції України з боку відповідача за позовом, за яке передбачена відповідальність у ст.56 Конституції України і ст.ст.1163-1167,1074,1177 ЦК України. Вважає, що він став жертвою порушення прав людини з боку держави України, що стало наслідком стійкої втрати здоровя і близьких родичів, бо в бідних родичів - родичів немає. На підставі вказаного йому передбачена виплата грошової вартості, завданої моральної шкоди у сумі 50000,00 грн., нанесеного діями і бездіяльністю державних посадових осіб, а також Законом № 537/96-ВР, введеним в дію, і діючим до 10.10.01р., в частині обмеження віку (ст.7) до 80 років, що забороняє користування своєю власністю. Цей закон (ст.7) був скасований Конституційним Судом України тільки 10.10.2001р. після визнання дискримінації Європейським Судом м. Страсбурга, та переглядом його Верховним Судом України, але причини що перешкоджають йому в користуванні власністю, не були усунуті. Моральна шкода знаходить відображення в наступному: в моральних стражданнях у звязку із стійким погіршенням здоровя, хворобою на важку форму діабету, гіпертонія, потрібність медикаментів; в порушенні права власності і спричиненні шкоди втраченої вигоди, від отримання відсотків за користування його власністю, згідно умовам договору зберігання коштів; в порушенні права, наданого споживачам послуг банку; в погіршенні відносин з оточуючими людьми і родичами; в порушенні його права на достатній життєвий рівень для нього (ст.48 Конституції України), гарантований ст.46 Конституції України.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні позовній заяві, просив позов задовольнити. Також, пояснив, що йому повинні були зарахувати 1000 грн. на банківську картку, яку було видано Ощадбанком. З письмовими заявами він до Ощадбанку не звертався, лише отримав банківську картку. При видачі банківської картки в Банку обіцяли перерахувати на неї 1000 грн. на поховання матері, однак кошти не надходили. Йому потрібні гроші бо він має поганий стан здоров'я, а коштів на лікування та оздоровлення не вистачає.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, і надав свої письмові заперечення проти позову, згідно яких просив відмовити у позові в повному обсязі, обгрунтовуючи свої заперечення тим, що вибраний позивачем спосіб захисту прав не передбачений діючим законодавством. Вказав, що Президент України не наділений повноваженням виступати в судах від імені Держави Україна у правовідносинах щодо відшкодування шкоди чи відновлення заощаджень.

Суд, вислухавши пояснення позивача, з'ясувавши позицію представника відповідача та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що у задоволенні позову повинно бути відмовлено з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_3, померлої 15 квітня 2013 року (а.с. 21).

Згідно зі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 21), Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 22), копій банківських книжок (а.с. 23) - спадкоємцем ОСОБА_3 є її син ОСОБА_1. Спадщина складається з грошових вкладів з нарахованими відсотками та доплатами, що знаходиться в Територіально відокремленому без балансовому відділенні І типу № 10003/0564 ПАТ "Ощадний банк України", філія № 10003/0574 на рахунках № 12031 - 0,16 грн., № 0574975 - 0,26 грн., № 0574420 - 0,16 грн., № 0571453 - 0,21 грн., № 07700118 - 1,39 грн., № 07900595 - 1,94 грн., № НОМЕР_1 - 3146,85 грн., № НОМЕР_2 - 1537,20 грн., № НОМЕР_3 - 4452,00 грн., філія № 10003/0569 на рахунку № 15161 - 0,06 грн., які належали померлій на підставі листа Територіально відокремленого без балансового відділення І типу № 10003/0564 ПАТ "Ощадний банк України" від 21 червня 2013 року № 1758, вартість майна - 9140,23 грн.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України Президента України ОСОБА_2, в якому просить зобовязати відповідача встановити право власності на вклади, що знаходяться у філії Державного ощадного банку України часів СРСР та виконати гарантійні зобовязання; відшкодувати моральну шкоду.

Надані представником відповідача ОСОБА_4 письмові заперечення проти позову були оголошені позивачу в судовому засіданні, але на з'ясування суду, клопотань про залучення до участі у справі інших відповідачів чи долучення співвідповідачів позивачем не заявлено.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також статті 15, 16 ЦК України містять норми про те, що особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд, відповідно до ст. 4 ЦПК України, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом правовідносини, що виникли з приводу грошових вкладів за часів СРСР, врегульовані нормами Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21 листопада 1996 року № 537/96-ВР (із змінами та доповненнями).

Відповідно до ст. 1 вищевказаного Закону встановлюються зобовязання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов'язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР.

Компенсації підлягають також грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992 - 1994 років і які знаходилися на рахунках зазначених установ не менше одного повного календарного року в період 1992 - 1995 років.

Дія цього Закону поширюється на іноземних громадян та осіб без громадянства, які станом на 2 січня 1992 року мали заощадження в установах Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Ст. 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» визначає, що Держава зобовязується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

У відповідності до ст.ст. 5, 6 даного Закону, установи Ощадбанку протягом грудня 1996 року березня 1997 року проводили одноразову індексацію вкладів громадян. На проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадбанку, вкладнику видається ощадна книжка. Компенсація втрат від знецінених грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства. Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються у Державному бюджеті України окремою статтею.

Порядок, черговість та розмір проведення компенсаційних виплат визначається Кабінетом Міністрів України в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік. Остання така виплата проводилась у 2012 році.

В даному випадку спір стосується повернення саме відновлених в установленому порядку заощаджень, яке проводиться через установи АТ «Ощадбанк» в межах виділених державою на такі цілі коштів і перерахованих банку Державним казначейством України, такі кошти до прийняття державою рішення про їх виплату належать до державних коштів та не є тим майном, яке належить вкладнику.

Крім того, заявлений до стягнення вклад у відповідача не перебуває, на його ім'я лише відкрито компенсаційний рахунок за вкладом, відкритим у банку колишнього СРСР, обовязок по виплаті такої компенсації на себе добровільно прийняла держава у порядку, визначеному нею, договірні правовідносини з цього приводу між сторонами відсутні, після смерті матері позивача в 2013-2017 роках Державним бюджетом України не передбачалося виділення коштів на виплату такої компенсації, Кабінетом Міністрів України у цей період також не приймалося відповідних постанов.

Письмові заперечення представника відповідача, суд вважає обгрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 102 Конституції України, Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Президент України як глава держави, діє виключно на підставі Конституції України. При цьому законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обовязків на Главу держави, крім тих, що прямо передбачені нормами Конституції України. Про викладене неодноразово наголошувалось у рішеннях Конституційного Суду України та Вищого адміністративного суду України.

Поряд з цим для забезпечення конституційного порядку, нормального функціонування держави існує структурована, багаторівнева, ієрархічна система органів виконавчої і судової влади. Вони наділені відповідною юрисдикцією, мають свій предмет ведення і реалізують повноваження через визначені законодавством процедурні рамки та технології.

Вказаний принцип закріплено частиною першою статті 170 Цивільного кодексу України, відповідно до якої Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Крім цього, Конституційним Судом України у Рішенні від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) наголошувалося, що в Основному Законі України розмежовуються такі поняття як держава, органи державної влади, посадові і службові особи.

Наведене вище свідчить про неприпустимість ототожнювання Президента України як Глави держави із "державою Україна" при оспорюванні дій (бездіяльності) всіх, без виключення, органів державної влади.

Отже, обовязковою умовою участі у цивільному судочинстві того чи іншого субєкта від імені Держави Україна є відповідність позовних вимог компетенції та повноваженням такого органу влади.

Так, зобовязання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня І 992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, визначені Законом України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України". Вказаним Законом також закріплені положення щодо компенсаційних виплат грошових заощаджень громадян України, які поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992 - 1994 років і які знаходились на рахунках цих установ не менше одного повного календарного року в період 1992 - 1995 років.

Порядок та механізм проведення компенсаційних виплат визначається Кабінетом Міністрів України. У відповідності до статті 6 вказаного Закону компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться в грошовій формі за рахунок Державного бюджету України починаючи з 1997 року та інших формах відповідно до діючого законодавства. Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

При цьому, у підпункті 5.1 пункту 5 Рішення Конституційного Суду України № 13-рп/2001 зазначено, що наука цивільного права виходить з того, що розміщення особою коштів на рахунках ощадного банку з метою їх збереження є реалізацією її права власності на ці кошти і водночас укладенням між вкладником і ощадним банком цивільно-правової угоди (договору банківського вкладу), підтвердженням якої є ощадна книжка. Реальність будь- якого суб'єктивного права власності полягає в його гарантованості. Вклади фізичних осіб в Ощадному банку України, зазначається в Законі України "Про банки і банківську діяльність", гарантуються державою (частина друга статті 57). Що ж стосується зобов'язання держави гарантувати вклади фізичних осіб Ощадного банку України, то ці зобов'язання мають цивільно-правовий характер. Держава, зазначається в частині другій статті 384 Цивільного кодексу Української PCP, гарантує таємницю вкладів, їх збереження і видачу за першою вимогою вкладника.

Водночас, у підпункті 5.4 пункту 5 цього ж Рішення Конституційного Суду України зазначено, що відповідно до Конституції України власники, здійснюючи право власності, повинні додержуватися конституційних положень про те, що "власність зобов'язує", і вона "не повинна використовуватись на шкоду людині і суспільству" (частина третя статті 13), а також, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (частина сьома статті 41). Отже, із системного аналізу положень Конституції України, як зазначив Суд, випливає, що право власності може бути обмежено. Право держави обмежити володіння, користування та розпорядження майном визначено і Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Кожна фізична або юридична особа, зазначається в цьому документі, має право мирно володіти своїм майном. Проте держава має право "вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів..." (стаття 1).

Так, відповідно до вимог Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" заощадження повертаються поетапно, у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Як вказано у розясненні Верховного Суду України від 15 березня 1999 року № 1-5/117 відновлення і повернення проіндексованих заощаджень провадиться лише через установи Ощадного банку України в межах коштів перерахованих для цих цілей Головним управлінням Державного казначейства.

Отже, коло належних відповідачів у справах щодо відновлень заощаджень громадян чітко визначено нормами діючого законодавства та судовою практикою, а вимоги до Глави держави є законодавчо необгрунтованими, обраний позивачем спосіб захисту прав суперечить наведеним вище приписам законодавства.

Таким чином, Президент України не наділений повноваженням виступати в судах від імені Держави Україна у правовідносинах щодо відшкодування шкоди чи відновлення заощаджень.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, судом встановлено наступне.

Відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому захист прав, свобод чи інтересів осіб є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Згідно частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (стаття 23 Цивільного кодексу України, Постанова Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5)).

Протиправна поведінка особи, яка завдала моральної шкоди, може полягати у: завданні каліцтва або іншого ушкодження здоров'я; протиправної поведінки щодо членів сім'ї чи близьких родичів потерпілого; знищенні чи пошкодженні майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов'язковому з'ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає такі елементи, як шкода, протиправність поведінки, причинний зв'язок між ними, а також вина заподіювана шкоди. За відсутності хоча б одного з наведених елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, позивач повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем (постанова Верховного Суду України від 3 грудня 2014 року по справі № 6-183цс14).

Проте, як вбачається зі змісту позовної заяви позивач не зазначає якими саме діями з боку Глави держави йому завдано таку шкоду.

За положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Таким чином, судом встановлено, що позивач просить захистити власність у спосіб не передбачений чинним законодавством України, з неналежного відповідача у справі, оскільки Держава Україна Президент України протиправних дій чи бездіяльності, які призвели до заподіяння позивачу шкоди чи порушення права власності позивача не допускав та не вчиняв, відповідних рішень не приймав, а отже правові підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 3, 4, 10, 16, 27, 30, 31, 57-60, 88, 158, 212, 213, 215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України Президента України ОСОБА_2, про захист права власності в сумі 1607776,54 гривень, усунення причин, що першкоджають користуванню власіністю і стягнення моральної шкоди в сумі 50000 гривень - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Я.В. Замкова