Провадження № 2/522/2947/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі - Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» за участю третьої особи на боці позивача без самостійних вимог щодо предмету спору-ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 08.10.2014 року звернувся до суду з позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог відзначив, що 20.12.07 р. з ТОВ «Укрпромбанк» ним було укладено кредитний договір № 579/ФКВ-07 про надання кредиту у розмірі 39000 доларів США, зі сплатою 10,50% річних (далі - Кредитний договір). У забезпечення виконання кредитного договору з ТОВ «Укрпромбанк» 20.12.07 р. він уклав договір застави № 579/ZФКВ-07 (далі Договір застави). Предметом застави був автомобіль «Тойота», модель Авалон, який в подальшому згідно додаткового договору № 1/579 від 25.02.07 р. до кредитного договору та додаткового договору № 579/ZФКВ-07-1 до договору застави було замінено на автомобіль «Тойота», модель Хаилендер.

Листом без номера та дати, за підписом ОСОБА_3, ліквідатора ТОВ «Укрпромбанк», та ОСОБА_4, голови Ради директорів ПАТ «Дельта Банк», позичальник був повідомлений про здійснення з 01.07.2010 року заміни кредитора у зобов'язаннях шляхом відступлення права вимоги за кредитним договором і договорами застави. Також позичальник був попереджений, що з дати отримання цього листа усі оплати в якості погашення заборгованості за кредитним договором №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року необхідно буде спрямувати на рахунок АТ «Дельта Банк». Позивач вважає, що під час укладення та виконання кредитного договору з боку ТОВ «Укпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» були допущені численні порушення, кожне з яких окремо та в своїй сукупності тягнуть за собою визнання кредитного договору недійсним.

По-перше.

З посиланням на ч.2, 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.2.1 розділу 2, п.3.1 - 3.2 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умову кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року №168 (далі - Правила №168) позивач в обґрунтування позову вказав, що його письмово не було ознайомлено з детальним розписом сукупної вартості кредиту для споживача у процентному значені та грошовому виразі з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Така інформація не відображена й у самому Кредитному Договорі ні під час його підписання, ні під час його виконання. В Додатку №1 до Кредитного договору відображено графік платежів лише на 2008 та 2009 роки, тобто лише 24 місяці, хоча пунктом 1.2. Кредитного договору встановлено строк кредитування не 24, а 84 місяці. При цьому датою повернення кредиту, відповідно до п.1.3. Кредитного договору, являється 18 грудня 2014 року, проте графік платежів на 2009-2014 роки Кредитним договором не визначено.

По-друге.

З посиланням на п.17 ч.1 ст.1, абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умову кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року №168 (далі - Правила №168), позивач вказав, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Умови договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемними. Однак Банком (ТОВ «Укрпромбанк») в Кредитному договорі встановив наступні незаконні платежі:

- «1.6. Комісія за надання Кредиту - 1, 80 (один цілих вісім десятих) % від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1. цього Договору», тобто 702 доларів США.

- «1.10. Комісія за надання Кредиту в післяопераційний час (інформація щодо тривалості операційного часу (режим роботи підрозділів Банку з розрахунково-касового обслуговування розміщена у кожному операційному (касовому) залі Банку) - 100 (сто) гривень 00 копійок».

Надання кредиту являється одночасно дією, яку банк здійснює на власну користь, адже банк у подальшому отримує грошові кошти в якості плати за користування кредитом, а також дією, яка вчиняється банком (надання кредиту) та споживачем (отримання кредиту) з метою встановлення правовідносин. Адже без надання кредиту оспорюваний правочин неможливо вважати укладеним.

- «1.7. Комісія за управління Кредитом - 0, 10 (нуль цілих один десятих) % від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1. цього Договору, щомісячно протягом 84 місяців користування», тобто 3276 доларів США.

- «1.8 Комісія за видачу готівкових коштів - 0, 4 (нуль цілих чотири десятих) % від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1. цього Договору», тобто 156 доларів США, незалежно від кількості виданої готівки, щоразу під час отримання готівки.

Таким чином, окрім плати за розрахунково-касове обслуговування, ТОВ «Укрпромбанк», а в подальшому ПАТ «Дельта Банк», необґрунтовано зобов'язує позивача як Позичальника додатково сплачувати комісію у розмірі 156 доларів США. Отже ТОВ «Укрпромбанк» встановив у Кредитному договорі необґрунтовану та незаконну додаткову комісію на загальну суму 3978 ( 3276 + 156) доларів США.

Особливо позивач звертав увагу на те, що в Кредитному договорі неоднозначно вказуються відомості щодо комісії за дострокове проведення розрахунків по Кредиту. Спочатку в Кредитному договорі зазначається, що така комісія відсутня: «1.9. Комісія за дострокове проведення розрахунків по Кредиту - відсутня».

Однак далі в договорі комісія визначається обов'язковим платежем у випадку дострокового проведення розрахунків по Кредиту:

«2.12. Нарахування комісії за дострокове проведення розрахунків по Кредиту здійснюється щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, за факт повного/часткового повернення Кредиту в поточному місяці, у валюті Кредиту (для кредитів у національній валюті) або у гривневому еквіваленті по офіційному курсу НБУ на день нарахування (для кредитів в іноземній валюті). Нарахована комісія сплачується Позичальником у національній валюті по 20 (двадцяте) число (включно) кожного наступного місяця, що слідує за місяцем її нарахування та одночасно з остаточним поверненням Кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу Банку або шляхом безготівкового перерахування. Платежі здійснюються за реквізитами, зазначеними у п. 2.17 цього договору.

2.12.1 У разі дострокового часткового повернення Позичальником Кредиту грошові кошти понад суми щомісячного платежу за Кредитом зараховуються в рахунок погашення чергових платежів за Кредитом після утримання комісії за дострокове проведення розрахунків по Кредиту».

Таким чином, ОСОБА_1 вказує, що в Кредитному договорі не визначається розмір такої комісії, що надає банку можливість безмежного зловживання та збагачення за рахунок Позичальника, в тому числі шляхом втягнення останнього в так звану штучно створену «боргову яму».

По-третє.

У порушення частини 8.1. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», в Кредитному договорі встановлено комісію за надання Кредиту в післяопераційний час:

«1.10. Комісія за надання Кредиту в післяопераційний час (інформація щодо тривалості операційного часу (режим роботи підрозділів Банку з розрахунково-касового обслуговування) розміщена у кожному операційному (касовому) залі Банку) -100 (сто) гривень 00 копійок».

«2.9. Сплата комісії за надання Кредиту у післяопераційний час здійснюється у день надання Кредиту у валюті Кредиту (для кредитів у національній валюті) або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день сплати (для кредитів в іноземній валюті). Комісія сплачується Позичальником у національній валюті до отримання Кредиту, шляхом внесення готівкових коштів у касу Банку або шляхом безготівкового перерахування. Платежі здійснюються за реквізитами, зазначеними у п. 2.17 цього договору».

Четверте.

Позивачем також вбачаються несправедливими та такими, які є підставами для визнання недійсними, наступні положення Кредитного договору:

«4.2.Позичальник зобов'язується:

4.2.8. протягом дії цього договору, без попередньої письмової згоди банку:

не отримувати кредити в інших банківських установах;

не надавати поруки по відношенню до інших юридичних та фізичних осіб;

не обтяжувати своє рухоме та/або нерухоме майно будь-якими зобов'язаннями».

Встановлені Банком у пункті 4.2.8. Кредитного договору обов'язки Позичальника позивач вважає несправедливими умовами договору, адже внаслідок встановлення незаконних обмежень реалізації Позичальником наданих йому цивільним законодавством прав, свобод та інтересів спричиняється істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків саме на шкоду Позичальника, що є порушенням положень ч.3 ст.203 ЦК України, яка передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

П'яте.

Позивач вказує, що суперечать чинному законодавству та являються інструментом щодо можливості здійснення рейдерських дій Відповідачем наступні положення Кредитного договору: «6.2. Банк має право вимагати дострокового повного повернення Кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим Договором, а також відшкодування збитків, завданих Банку внаслідок невиконання або неналежного виконання Позичальником та/або його поручителями (заставодавцями, гарантами, поручителями, майновими поручителями) умов цього Договору та/або договорів, укладених у забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором, а Позичальник зобов'язаний протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання Позичальником відповідної вимоги від Банку (а у випадку передбаченому п. 4.2.5. - не пізніше наступного робочого дня) повернути суму заборгованості по Кредиту, що залишилась, сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за цим Договором, а також відшкодувати збитки, завдані Банку, у разі настання будь-якого із наступних випадків:

а) порушення Позичальником строків платежів, що встановлені цим Договором;

б) невиконання Позичальником передбачених даним Договором зобов'язань по цільовому використанню Кредиту;

в) інформація та документи, що підлягають поданню Позичальником Банку у відповідності або в зв'язку з даним Договором, представлені Позичальником несвоєчасно, в неповному обсязі, або якщо така інформація та документи або їх частина не відповідає дійсності;

г) при виникненні обставин, які викликають загрозу своєчасному виконанню Позичальником зобов'язань за цим Договором (у тому числі погіршення матеріального стану Позичальника);

д) Позичальником та/або іншими особами, що є поручителями (заставодавцями, гарантами, поручителями, майновими поручителями) Позичальника не виконуються обов'язки за укладеними договорами забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором (договорами страхування предмету (-ів) застави за цими договорами), у тому числі, у разі виникнення загрози втрати або зменшення вартості будь-якого з предметів застави;

є) порушення Позичальником інших умов даного Договору;

ж) обмеження з ініціативи Позичальника та/або інших осіб, у тому числі тих, що є поручителями (заставодавцями, гарантами, поручителями, майновими поручителями) позичальника, прав банку щодо повернення заборгованості за цим договором. Зазначені в цьому пункті випадки є істотними порушеннями позичальником умов цього Договору».

Незаконність таких положень Кредитного договору встановлюється відповідно до частини 10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно до якої, у випадку, коли кредитодавець за договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі:

1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або

2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або

3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або

4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

З положень приведеної норми слідує, що право вимоги дострокового повернення кредиту ТОВ «Укрпромбанк», а в подальшому ПАТ «Дельта Банк», отримує виключно у випадку допущення Споживачем одного з перерахованих істотних порушень умов договору про надання споживчого кредиту, або інших істотних порушень договору про надання споживчого кредиту. Наявність істотного порушення умов договору може бути встановлена лише у випадку завдання таким порушенням шкоди. Однак жодне з числа зазначених у Кредитному договорі порушень умов договору не відповідає ані критеріям істотності, ані частині 10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», адже вказують лише на потенційну можливість завдання шкоди Банку, а не реальне настання таких несприятливих наслідків.

Шосте.

Порушення прав Позивача вбачаються також умовами пункту 6.1. Кредитного договору, яким зазначається наступне:

«6.1. У випадку зміни порядку кредитування та/або умов придбання кредитних ресурсів, їх вартості (зміни облікової ставки Національного банку України), погіршення фінансового чи майнового стану Позичальника, або у разі погіршення стану заставного майна, Банк має право переглянути умови кредитування, встановлені цим Договором (в т.ч. процентну ставку та комісії), про що повідомляє Позичальника в письмовій формі за 30 (тридцять) календарних днів до введення в дію зазначених змін. Нові умови кредитування застосовуються з 31 (тридцять першого) дня з дати надіслання Позичальнику відповідного повідомлення. У випадку незгоди із новими умовами кредитування Позичальник вправі в будь-який момент достроково повернути повністю Кредит та сплатити проценти за фактичний період користування ним. В такому випадку, комісія за дострокове повернення Кредиту не стягується».

Такі положення Кредитного договору, на думку позивача, не відповідають чинному законодавству та суттєво порушують права, свободи та законні інтереси Позичальника з огляду на наступне: здійснення банком маскування незаконних умов договору «правом Позичальника дострокового повернення кредиту»; порушення форми та порядку зміни умов кредитування. З урахуванням ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вважає, що зміна Банком умов договору (в тому числі щодо процентної ставки та комісій) в односторонньому порядку, відповідно до п.6.1.Кредитного договору, являється зміною умов кредитування та сукупної вартості кредиту, а якими Позичальник отримує інший обсяг прав та на нього покладаються зовсім нові обов'язки. Тому Позичальник має бути не тільки повідомленим про нові умови кредитування та сукупну вартість кредиту, але й необхідністю отримати від нього згоду на внесення відповідних змін до Кредитного договору. В іншому випадку такі зміни до Кредитного договору мають визнаватись такими, до суперечать вимогам чинного законодавства та суттєво порушують права та законні інтереси Позичальника

- недопустимість зміни процентної ставки, зокрема, після 10 січня 2009 року.

З посиланням на ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вважає, що є підстави стверджувати, що положення пункту 6.1 Кредитного договору є несправедливими.

Сьоме.

В умовах міжнародної фінансової кризи, яка виникла вже після укладення Кредитного договору, відбулися суттєві зміни на валютному ринку. Подорожчання іноземної валюти, зокрема долара США, призвело до виникнення у Позивача суттєвих матеріальних труднощів. У порушення ч.12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не повідомив Позивача про виникнення обставин (міжнародна фінансова криза), за яких явно не задовольняються його інтереси як споживача кредитних послуг. Приведені порушення Банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» мають визнаватись як нечесна підприємницька практика ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» та застосування ними несправедливих умов договору, які являються підставами для визнання Кредитного договору недійсним відповідно до положень ст.ст. 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Восьме.

Приведені в дійсній позовній заяві обставини вказують на порушення ТОВ «Укрпромбанк» під час укладення Кредитного договору та здійснення порушень ПАТ «Дельта Банк» під час виконання умов Кредитного договору вимог ч.ч. 1, 3 ст.203 ЦК України (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), що за думкою позивача є підставою для визнання Кредитного договору недійсним відповідно до положень статті 215 ЦК України.

Дев'яте.

Як на одну з підстав позову, позивач посилається на ч.1 ст.215 ЦК України, а також на ст. 230 ЦК України - обман у зв'язку з замовчуванням та свідомим ненаданням Банком (ТОВ «Укрпромбанк») належної інформації стосовно умов кредитування, сукупної вартості кредиту, графіку платежів, можливості укладення договору в національній валюті та пов'язаних з іноземною валютою ризиків, які має нести лише Позичальник, а також неповідомленням Позичальнику представниками ПАТ «Дельта Банк» про подорожчання валют, у зв'язку з чим стала очевидною подальша незаінтересованість Позичальника у виконанні Кредитного договору, та неодноразове введення в оману щодо розміру заборгованості за Кредитним договором.

Десяте.

Позивач посилався на те, що після заміни кредитора з ТОВ «Укрпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк» почали виникати розбіжності в розрахунках. ПАТ «Дельта банк» не представив позивачу банківські розрахунки заборгованості та відсотків за кредитом, чим вважає також ввели його в оману.

На підставі викладеного, посилаючись на ст.. 55 Конституції України, ст..203, 215, 216, 230, 533, ч.2 ст. 651 ЦК України, п.4 ч.1 ст.4, ч.ч.2, 4, 10 ст.11, ст.. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», просив:

1.визнати недійсним кредитний договір №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року;

2.застосувати наслідки недійсності правочину, зарахувавши зустрічні обов'язки сторін та зобов'язати:

-ОСОБА_1 повернути ПАТ «Дельта Банк» отримані 39000 дол. США;

-ПАТ «Дельта Банк» повернути ОСОБА_1 сплачені на погашення тіла кредиту - 42 487, 37 дол. США та на погашення відсотків - 11 435, 65 дол. США; а всього - 53 923, 02 дол. США, а також 3 238, 71 грн. комісій та 7625, 82 грн. страхового відшкодування;

-ТОВ «Укрпромбанк» повернути ОСОБА_1 7 729, 91 грн. - отриманих комісій.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, та просив задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. При цьому зазначив , що перший кредитний договір не викликав у нього сумнівів до тих пір, доки права за ним не передали до ПАТ «Дельта банк». Він неодноразово звертався до них з заявами щодо визначення правильної суми заборгованості, де строк кредитування був на 84 місяців, але графік оплат було складено лише на 2 роки, а на 2009-2011рр. не визначався. Йому протиправно нараховувались і виставлялись платежі з зазначенням комісії , які він як споживач не повинен сплачувати, і це є також несправедливими умовами. Банк без повідомлення споживача вніс зміни в проценту ставку, підвищив її., це є неправомірним. Положення в договорі щодо курсу валюти є нечіткими. Суду надано судову економічну експертизу, якою визначено що рахунки були неправильні. Також він підтримав інші підстави позову .

Представник ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_6, діюча по довіреності, позов не визнала, пояснивши, що зобов'язання за кредитним договором Банк виконав в повному обсязі та підтримала надані до суду письмові заперечення від 09.02.2016 року (т.2, а.с.35-40, а.с.73-75).

Представник ТОВ «Укрпромбанк» неодноразово в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим суд вважає згідно ст..169 ч.2 ЦПК України можливим проводити судове засідання у їх відсутності.

З матеріалів справи судом встановлено, що 20 грудня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 579/ФКВ-07 (надалі - Кредитний договір, копія є в матеріалах справи), за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у сумі 39 000,00 дол. США на придбання автомобіля, строком кредитування - 84 місяці з терміном повернення - до 18.12.2014 р. Відсоткова ставка за користування кредитом була визначена у розмірі 10,50% річних.

Згідно п.1.11 договору, позичальник зобов'язаний сплачувати платежі за цим Договором у розмірі, порядку та строки, встановлені цим Договором та Графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які надаються позичальнику у зв'язку із укладенням цього Договору, а також інших фінансових зобов'язань позичальника, які виникають у зв'язку з укладенням цього договору (надалі - «Графік платежів за договором»), який є невід'ємною частиною цього Договору.

У забезпечення виконання кредитного договору з ТОВ «Укрпромбанк» 20.12.07 р. позивач уклав договір застави № 579/ZФКВ-07 (далі - Договір застави). Предметом застави був автомобіль «Тойота», модель Авалон.

25 лютого 2009 року між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено додатковий договір №1/579 до кредитного договору №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року, згідно з яким були внесені зміни до п.п.3.1, 3.4 кредитного договору №579-ФКВ-07 від 20.12.2007 року, викладені ці пункти в наступній редакції:

«3.1. виконання позичальником зобов'язань за цим Договором (повернення кредиту, сплата процентів за його користування, комісій, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених Договором) забезпечується заставою автомобіля «Тойота», модель Хаилендер, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1, заставною вартістю 415 800 грн. 00 коп., власник ОСОБА_1, порукою фізичної особи - ОСОБА_7».

«3.4. позичальник зобов'язаний протягом одного календарного дня, з моменту укладення договору застави, забезпечити страхування предмету (-ів) застави, зазначених у п.3.1.цього договору, на користь банку в страховій компанії за погодженням з банком ряду ризиків.

Усі ніші умови кредитного договору були залишені без змін.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним Банком України укладено договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь «Дельта Банку», відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув право вимоги боржників по кредитних договорах, зокрема й за Кредитним договором № 579/ФКФ-07, що підтверджується доданими до заперечень копією Витягу з Договору про передачу активів від 30.06.2010 р. та Додатком до нього.

Отже, відповідно до зазначеного вище, АТ «Дельта Банк» придбав право вимоги до Позивача за спірним Кредитним договором.

Також, з матеріалів справи суд вбачає, що у липні 2011 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Біляївського районного суду Одеської області, за яким також оскаржував вищевказаний кредитний договір № 579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року та просив застосувати реституцію (т.1, а.с.135-138).

Позивач серед фактичних підстав позову від 05.07.2011 року вказав, що: «…Після заміни ТОВ «Український промисловий банк» на ПАТ «Дельта Банк» у нього почали виникати розбіжності в розрахунках погашення заборгованості, які свідчать про невідповідність суми сплачених Банку коштів (мною значно більше сплачено) відносно коштів, які сповіщаються Банком як залишок Кредиту…». «…Неправомірні дії з боку ПАТ «Дельта Банк» є фактичним доказом зміни умов Кредитного Договору в однобічному порядку, за начебто невиконання грошового зобов'язання, штучно створених Банком, набуває таку суттєву зміну прав та моїх обов'язків, які перешкоджають виконувати свої обов'язки за Кредитним Договором у повному обсязі, що викликало недовіру до Банку та втрачає сенс договірних відносин…». «…Фактичне виникнення істотних змін умов Кредитного Договору, незаконно створених Банком, в порівнянні з тими якими Сторони керувалися при укладанні Кредитного Договору, згідно наведеної норми цивільного закону, є підставою для зміни або розірвання на вимогу сторони за рішенням суду за наявності умов, передбачених у ч. 2 ст. 652 ЦК України…Я вважаю, що подальше виконання Кредитного Договору на умовах, які здійснює ПАТ «Дельта Банк» є порушенням принципів цивільно-правових відносин, суперечить основним засадам цивільного законодавства, які закріплені в статті 3 Цивільного кодексу України принципу справедливості, та не відповідає вимогам ч. ч. 1, 2 ст. 14 цього ж кодексу…Таким чином, такий Кредитний Договір, зміст якого суперечить умовам його виконання й не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності має бути в цілому, на вимогу споживача фінансових послуг, визнаний недійсним…». Серед правових підстав позову ОСОБА_1 посилався, зокрема, на ст. ст. 203, 215, 216, 227, 236, 509, 616, 652 ЦК України.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 02.03.12 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі (т.1, а.с.116-118).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.06.2012 року (т.1, а.с.119-122) рішення суду 1-ї інстанції від 02.03.2012 року було залишено без змін, також колегією суддів вказано, що позовна заява не містить жодної фактичної та правової підстави щодо недійсності кредитного договору, укладеного між позивачем та ТОВ «Укрпромбанк». Доводи ОСОБА_1 стосуються зміни новим кредитором умов кредитного договору, зміни або розірвання кредитного договору.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

●зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

●особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

●волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

●правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

●правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до ч.ч. 1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору №579/фкв-07 від 20.12.2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі (мета кредитування - придбання автомобіля), особливості регулювання відносин сторін визначаються також Законом України «Про захист прав споживачів».

Преамбула Закону України №1023-XII від 12.05.1991р. "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) передбачає, що Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно до положення п.п.22, 23 ст.1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Як передбачено ч.2 ст.11 Закону та ч.2 ст.12 Закону України від 12.07.2001р. №2664-II «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст.56 Закону України від 07.12.2000р. №2121-III "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон про банки і банківську діяльність) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

Згідно із ч.1 ст.55 Закону про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком

У відповідності до ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на день укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Ці Правила є практичною деталізованою інструкцією щодо реалізації у сфері банківської діяльності положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до останнього абзацу ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення договору, у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб'єкта господарювання, яка між тим не містить положень про такі наслідки як недійсність договору.

Відтак, Закон України «Про захист прав споживачів» не встановлює наслідком ненадання зазначеної інформації недійсність правочину.

У п. 7.1 Кредитного договору № 579/ФКВ-07 передбачено, що шляхом підписання цього Договору Позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитування Банку та отримання копії відповідного листа - повідомлення про умови кредитування Банку, за якими надається цей кредит. А також підтверджує те, що уважно ознайомився зі змістом цього Договору, всі умови цього Договору зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань не має та зобов'язується їх дотримуватися та виконувати.

Окрім того, представником відповідача надано примірник листа-повідомлення про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту по банківському продукту, з якими ОСОБА_1 ознайомився 18.12.2007 року та посвідчив власним підписом. Будь-яких доказів того, що вказаний інформаційний лист перед підписанням даного Договору позивач не отримував, ОСОБА_1 не надав.

Отже, уся інформація, передбачена законодавством про захист прав споживачів, під час укладення спірного Кредитного договору Позичальником була отримана.

При цьому, суд враховує те, що 20.12.2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 також було підписано Додаток № 1 до Кредитного договору № 579/ФКВ-07 від 20.12.2007 р. «Графік платежів», який, між іншим, містить розрахунок сукупної вартості кредиту, як це передбачено Постановою НБУ № 168. Зазначений документ містить інформацію щодо сплати тіла та процентів кредиту, суму комісії, розмір платежів за супутні послуги, крім того, в Додатку зазначається, яким чином визначаються тарифи за страхування предмету застави (відповідно до Закону України «Про страхування», тарифів відповідної страхової компанії…), нотаріальне посвідчення договорів (згідно ЗУ «Про нотаріат», тарифів приватних нотаріусів і т.п.), вартість розрахунково-касового обслуговування, валютно-обмінних операцій, інших банківських послуг - визначається у разі надання таких послуг, виходячи з чинних на день надання послуг згідно діючих тарифів Банку.

Згідно із п.3.2 Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Суд вважає необґрунтованими посилання Позивача на те, що Графік складено лише на 2 роки, а тому не може розглядатися як виконання Кредитором вимог Постанови НБУ № 168. Зазначене спростовується тим, що на сторінці 2 Додатку № 1 вказано, що для кредитів, виданих на строк більше 2 років, витрати за кредитом в наступні роки розраховуються аналогічно першим двом рокам і будуть складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування.

Суд вбачає, що ОСОБА_1 не звертався до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористався передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згодний з умовами кредитного договору.

При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення його ТОВ «Укрпромбанк» в обману, та введення в оману, оскільки при підписанні договору позивач був ознайомлений з умовами договору і протягом дії вказаного договору не звертався за захистом свого права. З матеріалів справи таких обставин судом також не встановлено.

Крім того, у судовому засіданні позивач не заперечував, що дійсно підписав спірний договір та протягом тривалого часу сплачував платежі по ньому. Суд вважає, що уклавши кредитний договір №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позов ОСОБА_1, заявлений з таких підстав як не ознайомлення його з детальним розписом сукупної вартості кредиту для споживача, відображення графіку платежів лише на два роки на 2008 та 2009 роки, необґрунтований та матеріалами справи не підтверджений, а тому за даними підставами задоволенню не підлягає.

Стосовно другої та третьої підстав позову ОСОБА_1 суд враховує наступне.

Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255 (в подальшому - Правила № 255), визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою.

Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктом б) пункту 2.4 розділу II Правил № 255. За смисловою ознакою, виходить, що комісія за надання та обслуговування кредиту - це плата за послуги банку.

Сплата комісія за кредитним договором була передбачена наступники пунктами кредитного договору №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року, а саме:

П.1.6 договору : комісія за надання кредиту - 1,80 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору;

П.1.7 договору: комісія за управління кредитом - 0,10 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору;

П.1.8 договору: комісія за видачу готівкових коштів - 0,4 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору;

П.1.10 договору: комісія за надання кредиту в післяопераційний час (інформація щодо тривалості операційного часу (режим роботи підрозділів банку з рахунково-касового обслуговування) розміщена у кожному операційному (касовому) залі банку) - 100 грн. 00 коп.

Порядок сплати відповідний комісій був визначений у п.2.8-2.12 кредитного договору.

Конституційний Суд України у рішенні від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст. 634 Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, якщо умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, такий договір є договором приєднання, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. При цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Водночас, оскільки кредитний договір передбачає не лише отримання однієї послуги, а й виконання за рахунок споживача іншої, такий договір за своєю юридичною природою є договором, в якому міститься елемент договору комісії, тобто є змішаним договором.

Відповідно до частини 2 статті 628 Цивільного кодексу України до відносин сторін у змішаному договорі застосовується у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до статті 1011 Цивільного кодексу України, під договором комісії розуміється договір, за яким одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням іншої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Договір комісії є різновидом договорів про надання послуг, норми які закріплені в главі 63 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 2 статті 901 Цивільного кодексу України безпосередньо стосуються й зобов'язань, що виникають із такого договору.

Зокрема, частиною 1 статті 901 зазначеної глави Цивільного кодексу України закріплено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Оцінюючи викладені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що кредитний договір містить елементи різних договорів, виникнення зобов'язання за якими однаково вбачається лише за завданням (дорученням) другої сторони. Зважуючи на відсутність можливості у споживача фінансових послуг при приєднанні пропонувати свої умови договору, споживач не може передбачати будь-які завдання для банку щодо бажаної послуги, тим більше відносно обслуговування кредиту.

Відповідно до абзацу 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.4 Правил надання інформації про умови кредитування, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу та обґрунтувати її вартість (зокрема, нормативно-правовими актами щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів і тарифів).

У підпунктах а); б); в) зазначеного вище пункту 2.4 глави 2 розділу ІІ Правил № 255 наведено перелік банківських комісій, які класифіковані в залежності від мети їх оцінки та основи обліку пов'язаного з ними фінансового інструменту. Однак зі списку не вбачається такого виду комісії як комісія за надання та обслуговування кредиту, комісія за дострокове проведення розрахунків по кредиту, за надання кредиту в післяопераційний час.

Згідно з пунктом 3.6. Правил надання інформації про умови кредитування, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Також суд враховує, що згідно зі статтею 68 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку та положень (стандартів) України.

До 01.01.2009 року (до набрання чинності Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затверджену постановою Правління Національного банку України № 481 від 27.12.2007 року), банки організовували свій бухгалтерський облік керуючись Інструкцією з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затверджену постановою Правління Національного банку України № 435 від 15.09.2004 року.

Згідно з пунктом 1.4. глави 1 розділу I зазначеної Інструкції, кредитні операції відображаються за відповідними рахунками Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 року № 280 (в подальшому - План рахунків), залежно від категорії контрагентів, виду кредиту/вкладу (депозиту) та строків їх використання.

Відповідно до пункту 2 постанови Правління Національного банку України № 280 від 17.06.2004 року, затверджена Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України.

За рахунками Плану рахунків відображаються операції, що визначені законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку України, відповідно до їх економічної суті.

Згідно з пунктом 9 Загальних положень Інструкції, у Плані рахунків наведені номери та найменування синтетичних рахунків II-го, III-го, IV-го порядків, що забезпечують запис інформації про наявність і рух активів, зобов'язань, капіталу та результати від операційної, інвестиційної та фінансової діяльності банків.

Згідно з Правилами бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 255, до рахунків для обліку комісійних та інших нарахованих доходів (за класом 3 - дебіторська, кредиторська заборгованість), віднесений рахунок 3578 А «Інші нараховані доходи».

Після набрання з 01.01.2009 року чинності Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затверджену постановою Правління Національного банку України № 481 від 27.12.2007 року, згідно з пунктом 1.18. глави 1 розділу I зазначеної Інструкції, будь-які витрати або винагороди банки також відображають в бухгалтерському обліку як інші операційні доходи або витрати на погашення, на рахунках для обліку інших нарахованих доходів, якими залишені рахунки 3578 А «Інші нараховані доходи».

Наведені норми матеріального права свідчать про те, що з метою складання фінансової звітності, на виконання встановлених Національним банком України правил ведення бухгалтерського обліку, для оформлення і видачі кредиту та обліку сплачених процентів, банки зобов'язані, відкривати споживачам фінансових послуг відповідні поточні рахунки (які як правило й зазначаються в самому кредитному договорі). Зважаючи на це, відкриття і ведення рахунків при кредитуванні, не є послугою банку, оскільки зумовлені вимогами закону до порядку організації бухгалтерського обліку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що законною буде не будь-яка комісія, яка передбачена в кредитному договорі, а лише та, що відповідає певним умовам. По-перше, комісія повинна бути платою за конкретну послугу, тобто матеріальне або нематеріальне благо, яке надається банком позичальнику за замовленням останнього;

По-друге, кредитний договір має містити обґрунтований розрахунок розміру комісії.

Правильність такого підходу до визначення законності комісії у кредитному договорі підтверджується змінами, які були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» 22.09.2011 року. Так, відповідно до абз. 3 ч.4 ст. 11 вказаного Закону, яким Закон був доповнений 22.09.2011 року, встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У рамках даної цивільної справи ухвалою суду від 19.05.2015 року було призначено судову економічну експертизу, згідно висновку №94 від 23.10.2015 року (т.2, а.с.2-11) якої вказано, що відповідно п.1.6, 1.7, 1.8 кредитного договору №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року за період з 20.12.2007 року по 18.12.2014 року від суми кредиту становлять:

- комісія за надання кредиту у розмірі 1.8% становить - 702 дол. США;

- комісія за видачу кредиту у розмірі 0.4% становить 156 дол. США;

-комісія за управління кредитом щомісячно на протязі 84 місяців у розмірі 0,10% становить 3276 дол. США

Так, за період з 20.12.2007 року по 18.12.2014 року сума платежу, який підлягає сплаті ОСОБА_1 за кредитним договором, становить 71 799 дол. США (кредит - 39 000 дол. США + відсотки - 28 665 дол. США + комісія за управління кредитом - 3276 дол. США).

Між тим, у кредитному договорі банком ніяким чином не обґрунтовано розмір вказаних комісій.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ТОВ «Укрпромбанк», включивши при укладені кредитного договору з позивачем, умови щодо сплати комісії, а саме: в частині п.1.6 договору : комісії за надання кредиту у розмірі 1,80 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору; п.1.7 договору: комісії за управління кредитом у розмірі 0,10 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору; п.1.8 договору: комісії за видачу готівкових коштів у розмірі 0,4 % від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору; п.1.10 договору: комісії за надання кредиту в післяопераційний час у розмірі 100 грн., відповідач на виконання вимог п.3.4 Правил, ст.. 55 Закону України «Про банк та банківську діяльність» не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу та не обґрунтував належним чином розмір таких комісій.

При цьому суд вважає, що відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є у свою чергу незаконним.

При цьому, суд вбачає, що згідно п.1.9 кредитного договору було визначено, що комісія за дострокове проведення розрахунків по кредиту відсутня.

Між тим, далі в договорі комісія визначається обов'язковим платежем у випадку дострокового проведення розрахунків по Кредиту:

«2.12. Нарахування комісії за дострокове проведення розрахунків по Кредиту здійснюється щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, за факт повного/часткового повернення Кредиту в поточному місяці, у валюті Кредиту (для кредитів у національній валюті) або у гривневому еквіваленті по офіційному курсу НБУ на день нарахування (для кредитів в іноземній валюті). Нарахована комісія сплачується Позичальником у національній валюті по 20 (двадцяте) число (включно) кожного наступного місяця, що слідує за місяцем її нарахування та одночасно з остаточним поверненням Кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу Банку або шляхом безготівкового перерахування. Платежі здійснюються за реквізитами, зазначеними у п. 2.17 цього договору.

2.12.1 У разі дострокового часткового повернення Позичальником Кредиту грошові кошти понад суми щомісячного платежу за Кредитом зараховуються в рахунок погашення чергових платежів за Кредитом після утримання комісії за дострокове проведення розрахунків по Кредиту».

Проте, в Кредитному договорі не визначається розмір такої комісії.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Суд вбачає, що для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 з заявленийх підстав, а тому вважає за можливе визнати недійсними п. 1.6, 1.7, 1.8, 1.9 та 1.10 кредитного договору, що стосуються умов кредитного договору про сплату комісії та її розміру.

Стосовно четвертої підстави позову ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

П.4 ч.1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч.2 ст.8 ЦК України у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Згідно до ст.10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Україна є державою-учасницею Організації Об'єднаних Націй, тому на її території безпосередньо діють Керівні принципи для захисту прав споживачів, прийняті Резолюцією Генеральною Асамблеєю ООН від 09.04.1985р. №39/248 (далі - Керівні принципи).

Згідно з Керівними принципами політика урядів повинна бути спрямована на надання споживачам можливості максимально вигідно використовувати свої економічні засоби; на забезпечення задовільних технічних і експлуатаційних характеристик, належних методів розподілу, добросовісної ділової практики, інформативного маркетингу і ефективного захисту проти практики, яка може негативним чином торкнутися економічних інтересів споживачів і здійснення вибору при покупці; урядам слід активізувати свої зусилля щодо запобігання практики, що завдає шкоди економічним інтересам споживачів, шляхом забезпечення того, щоб виробники, розподільники та інші особи, які беруть участь у наданні товарів і послуг, дотримувалися встановлених законів і обов'язкових норм (п.п.13 і 14). Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Рекламна та торгова практика повинна відповідати принципу справедливого обслуговування споживачів і правовим вимогам. Це вимагає надання інформації, необхідної споживачеві для прийняття компетентних і незалежних рішень, а також заходів щодо забезпечення правдивості наданої інформації (п.п.19 і 20).

Україна, приєднавшись до Статуту Ради Європи, ратифікованого Законом України від 31.10.1995р. №398/95-ВР, вважається членом Ради Європи. В силу Статуту Ради Європи для членів зазначеної міжнародної організації обов'язкова Директива Рада Європи № 93/13 / ЄС "Про несправедливі умови в договорах із споживачами" (далі - Директива), в якій зазначається, що несправедливою є така умова, яка вносить значний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача. Несправедливою може бути визнано лише умова, яка не було предметом спеціального узгодження зі споживачем (п.1 ст.3). Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування Директиви до решти договору (п.2 ст.3).

Директива містить примірний (не є вичерпним) перелік умов, які можуть розглядатися як несправедливі, зокрема, положення про визначення ціни товарів у момент доставки або дозвіл продавцеві товарів або виконавцю послуг підвищувати ціну на них без надання в обох випадках споживачеві кореспондуючого права розірвати договір, коли остаточна ціна є надмірно високою по відношенню до ціни, узгодженої в момент укладення договору (підпункт "l" п.2 додатку).

Таке широке трактування несправедливих умов співзвучне з міжнародним договірним принципом, який направлено на усунення дисбалансу прав і обов'язків сторін у договорі і коротко іменується істотним дисбалансом. Цей принцип отримав відображення в Принципах європейського договірного права (ст.4.109) і Модельних правилах європейського приватного права (ст. II.-7:207).

Відповідно до ст.4:109 Принципів ЄДП "Надмірна вигода чи несправедлива перевага" допускає анулювання контракту в разі виникнення явної невідповідності між зобов'язаннями сторін, яке дає одній стороні надмірну перевагу. Перевага має бути явно надмірною. Така перевага має існувати в момент укладення договору. Крім того, така перевага має ґрунтуватися на залежності однієї із сторін від іншої або на тому, що одна зі сторін була пов'язана з іншою стороною довірчими стосунками, відчувала економічні труднощі, або була непередбачливою, необізнаною, не мала досвіду або необхідних навичок ведення переговорів.

Як зауважував Конституційний Суд України в абзаці третьому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10.11.2011р.№15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.

В іншому Рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (абзац восьмий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань).

Верховний Суд України в постанові від 11.09.2013р. по справі №6-40цс13 зробив наступний правовий висновок: "Аналізуючи норму ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві".

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону N 1023-XII); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону N 1023-XII).

Позивачем оскаржується п.4.2.8 кредитного договору з посиланням на невідповідність його ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»

Згідно пункту 4.2.8 кредитного договору, сторони встановили, що позичальник зобов'язується протягом дії цього договору, без попередньої письмової згоди банку:

не отримувати кредити в інших банківських установах;

не надавати поруки по відношенню до інших юридичних та фізичних осіб;

не обтяжувати своє рухоме та/або нерухоме майно будь-якими зобов'язаннями.

Дослідивши норми чинного законодавства, суд вбачає, що встановлені банком у п.4.2.8. Кредитного договору обов'язки Позичальника є несправедливими умовами договору, адже внаслідок встановлення незаконних обмежень реалізації Позичальником наданих йому цивільним законодавством прав, свобод та інтересів спричиняється істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків саме на шкоду Позичальника, що є порушенням положень ч.3 ст.203 ЦК України, яка передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому, судом не приймаються до уваги посилання відповідача у письмових запереченнях від 24.12.2014 року (т.2, а.с.35-40) на те, з метою не допущення розпилення капіталу та фінансового послаблення позичальника, які заважають йому погасити отриману позику, до Кредитного договору включаються умови, які можуть гарантувати Банку повернення коштів, тому умова п.4.2.8 кредитного договору є передбачуваною, тим більше, що таке положення не заборонено жодною нормою законодавства, оскільки такі посилання представника відповідача свідчать про односторонність інтересів та захист банком лише своїх прав, про встановлення банком переваг своїх інтересів при обмеженні прав та свобод споживача.

Отже, оскільки на момент укладення договору ці умови не були враховані позивачем або були узгоджені позивачем внаслідок неналежної інформованості, в тому числі зі сторони банку; названі умови вплинули на можливість свідомого і компетентного вибору фінансової послуги споживачем у подальшому; суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в цій частині, тому підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 щодо визнання п.4.2.8 кредитного договору №579/ФКВ-07 від 20.12.2007 року недійсним.

Стосовно позову ОСОБА_1 в частині оскарження умови Кредитного договору стосовно права Банку підвищувати процентну ставку (п.6.1 кредитного договору) та умов договору, якими передбачено право банку на дострокове повернення кредиту (п.6.2. кредитного договору) суд враховує наступне.

Судом установлено, що згідно з пунктом 6.1. кредитного договору сторони встановили, що «у випадку зміни порядку кредитування та/або умов придбання кредитних ресурсів, їх вартості (зміни облікової ставки Національного банку України), погіршення фінансового чи майнового стану Позичальника, або у разі погіршення стану заставного майна, Банк має право переглянути умови кредитування, встановлені цим Договором (в т.ч. процентну ставку та комісії), про що повідомляє Позичальника в письмовій формі за 30 (тридцять) календарних днів до введення в дію зазначених змін.

Нові умови кредитування застосовуються з 31 (тридцять першого) дня з дати надіслання Позичальнику відповідного повідомлення. У випадку незгоди із новими умовами кредитування Позичальник вправі в будь-який момент достроково повернути повністю Кредит та сплатити проценти за фактичний період користування ним. В такому випадку, комісія за дострокове повернення Кредиту не стягується»

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки, за винятком випадків, встановлених законом. Отже, підвищення процентної ставки, перш за все, є санкцією за порушення кредитної дисципліни клієнтом, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Згідно до ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції на момент укладення кредитного договору), договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Таким чином, умова оскаржуваного кредитного договору про перегляд розміру процентної ставки у відповідних випадках не суперечить вимогам законодавства, що діяло на час укладення спірного правочину. Заборона на підвищення процентної ставки в односторонньому порядку діє з 10.01.2009 року, в той час, як Кредитний договір було укладено сторонами значно раніше - 20.12.2007 року.

Крім того, право відповідача на зміну відсоткової ставки не може розцінюватись як таке, що використовується ним на власний розсуд, оскільки в Договорі передбачений спеціальний порядок перегляду відсоткової ставки та її зміни, зокрема, розмір відсоткової ставки може бути змінено лише за згодою сторін, яка має бути викладена в письмовій формі.

Суд не вважає право Банку вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором навіть за дрібне порушення Договору дискримінаційним та несправедливим, оскільки зобов'язання має виконуватись належним чином, а таким правом Банк може скористатись тільки у визначених та погоджених сторонами випадках. Крім того, позивачем не доведено, в чому саме полягає дискримінаційність, несправедливість та незаконність вказаної умови Договору.

Тому вимоги ОСОБА_1 в цій частині позову суд вважає безпідставними та необґрунтованими, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача як підставу позову на світову фінансову кризу, внаслідок якої відбулися суттєві зміни на валютному ринку, виникнення у нього суттєвих матеріальних труднощів, про неповідомлення банком позивача про виникнення можливих обставин (міжнародна фінансова криза), що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність.

Відповідно до статті 36 Закону України Про Національний банк України офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Позивачем у позові не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Покладення ризиків щодо валютних коливань виключно на позичальника також є необґрунтованими, оскільки банк не може володіти достовірною інформацією щодо майбутніх валютних коливань на фінансовому ринку, однак фактично враховує можливі ризики встановлюючи відсоткову ставку по валютним кредитам меншою порівняно з кредитами за національною валютою. Тому такі доводи позивача щодо нечесної підприємницької діяльності є безпідставними.

Суд враховує, що укладаючи спірний договір та отримуючи кредит саме у іноземній валюті, Позивач сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе, це було його вільним волевиявленням, та для укладення кредитного договору саме в іноземній валюті його ніхто не примушував.

Про згоду Позивача з умовами укладеного Кредитного договору також свідчить і те, що з моменту укладення договору Позичальник протягом певного часу належним чином виконував умови Кредитного договору, вчасно, в повному обсязі сплачував грошові кошти за користування кредитом та не висловлював до моменту звернення до суду з відповідним позовом свої письмові заперечення/незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність Кредитного договору в передбаченому законодавством порядку.

Тому з даних підстав позов ОСОБА_1 також не підлягає задоволенню.

Суд вбачає, що позовні вимоги ОСОБА_1, заявлені з десятих підстав (викладених в описовій частині даного рішення), вже досліджувались судом та їм була надана відповідна оцінка у рішенні Біляївського районного суду м. Одеси від 02.02.2012 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.06.2012 року, а тому повторному розгляді не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч.5,6,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

1) такі положення також підлягають зміні; або

2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Отже, із аналізу указаних норм ч.ч.5,6,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» слідує, що у разі, коли окремі положення договору є несправедливими і мають місце підстави для визнання їх недійсними, визнання договору недійсним у цілому можливе лише у випадку, коли ці окремі положення договору зумовлюють зміну інших положень договору, на вимогу споживача.

Враховуючи, що пункти 1.6., 1.7, 1.8, 1.9, 1.10, п.4.2.8 спірного кредитного договору не зумовлюють зміну інших положень договору, тому позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання недійсним договору в цілому, задоволенню не підлягають.

Отже, оскільки вимоги ОСОБА_1 в частині застосування реституції є похідними від основних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору в цілому, то їх задоволенні слід також відмовити.

Також згідно ст.88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати з ТОВ «Укрпромбанк».

Керуючись ст.ст.3, 10-11,15-16, 203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.216, ст. 627-628, 638, 651, 903, 1011, 1054 Цивільного кодексу України; Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України "Про захист прав споживачів", керуючись ст.ст.8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 64, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» про визнання договору недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсними пункти 1.6., 1.7, 1.8, 1.9, 1.10, пункт 4.2.8 кредитного договору № 579/ФКВ-07, укладеного 20.12.2007 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк».

В іншій частині позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» на користь держави судові витрати у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домусчі Л.В.

21.03.2017