Судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ КузнєцоваВ.О.
15 березня 2017 року м. Київ
щодо вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_3 про визнання нікчемним заповіту, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 червня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року.
За наслідками розгляду вищезазначеної справи, колегією суддів постановлено ухвалу, якою відхилено касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишено без змін рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 червня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року.
Колегія суддів погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо задоволення позову ОСОБА_2 на підставі ст. 1257 ЦК України , які прийняли до уваги висновок додаткової судово-почеркознавчої експертизи від 02 квітня 2015 року № 652/653/15-32 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, про те, що підпис від імені ОСОБА_4 в оригіналі заповіту, посвідченому 25 лютого 2010 року секретарем Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області та зареєстрованому в реєстрі за № 25 на ім'я ОСОБА_3, виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.
За таких обставин суди дійшли висновку, що оскаржуваний заповіт вчинений з порушенням вимог щодо його форми, а саме підписаний не ОСОБА_4, а іншою особою й тому визнали його нікчемним.
З такими висновками судів не можу погодитись з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами було встановлено, що позивач, як на підставу своїх позовних вимог щодо визнання заповіту нікчемним посилався як на те, що заповіт підписаний не ОСОБА_4, а іншою особою, так і на те, що в порушення п. 7 «Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, фізична особа, на користь якої заповідається майно, не може бути присутньою під час підписання заповіту, а також підписувати його за заповідача, однак ОСОБА_3 була присутньою при посвідченні оспорюваного заповіту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК Українизаповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Суди, обґрунтовуючи свою позицію щодо задоволення позову про визнання заповіту нікчемним, посилалися лише на висновок додаткової судово-почеркознавчої експертизи від 02 квітня 2015 року № 652/653/15-32, де зазначено, що підпис від імені ОСОБА_4, виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою, залишаючи поза увагою, що підписання заповіту не спадкодавцем, а іншою особою не свідчить про порушення вимог щодо його форми та є підставою для визнання заповіту недійсним, а не нікчемним. Іншого обґрунтування нікчемності правочину суди у своїх рішеннях не навели.

Суди не звернули увагу на те, що позивач обґрунтовуючи позов посилалася ще на той факт, що в порушення п. 7 «Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419 ОСОБА_3 була присутньою при посвідченні заповіту, що може бути підставою визнання заповіту нікчемним, оскільки це є порушенням вимог посвідчення заповіту. Фактично в цій частині позовні вимоги судами не перевірялися і жодного висновку не було зроблено.

Суди при розгляді справи не врахували роз'яснень, які викладені в п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Виходячи з викладеного, вважаю, що рішення судів щодо задоволення позову про визнання заповіту нікчемним не ґрунтуються на повному та всебічному з'ясуванні обставин справи, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя В.О. Кузнєцов