Номер провадження: 22-ц/785/2305/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Арцизького районного суду Одеської областівід 20 вересня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановила:

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить суд визнати за нею право власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, що залишилось після смерті її батька ОСОБА_5, який помер 29.01.2014р., посилаючись на те, що її померлий батько був власником житлового будинку № 168, розташованого по вул. Пушкіна, м. Арциз Одеської області. Після смерті спадкодавця, позивачка вчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька, але отримати відповідне свідоцтво на зазначене майно не змогла, у звязку з відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду.

Справа розглянута у відсутності сторін.

Рішенням суду від 20 вересня 2016 року позов задоволений в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН: НОМЕР_1) право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок № 168, по вул. Пушкіна, м. Арциз Одеської області, який залишився після смерті її батька, ОСОБА_5, померлого 29 січня 2014 року.

На вказане заочне рішення суду представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив з того, що позовні вимоги законні та обґрунтовані.

При цьому суд першої інстанції послався на наступні обставини.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд вважав, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з питань, пов'язаних з правом особи на спадкування, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися положеннями ЦК України.

Згідно свідоцтва про народження серії І-ЯК № 352425, виданого Арцизьким районним відділом записів акту громадянського стану 25.04.1967р., ОСОБА_3, позивачка по справі, народилася 11 квітня 1967 року, її батьками вказані ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 7), які згідно зі свідоцтва про одруження знаходилися у шлюбі (а.с. 10). ОСОБА_6, яка доводилася матірю позивачки, померла 12 березня 2009р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 184807 від 13.03.2009р. (а.с. 9). ОСОБА_5, який доводився батьком позивачки, помер 29.01.2014р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії № І-ЖД № 361753 від 30.01.2014р. (а.с. 8).

На підтвердження наявності спадкового майна у вигляді житлового будинку № 168, по вул. Пушкіна, м. Арциз Одеської області позивачка надала свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок від 25.09.1996р. (а.с. 20), технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 1996р. (а.с. 16-17, 22), рішення виконавчого комітету Арцизької міської ради народних депутатів «Про затвердження самовільно збудованих будівель» № 455 від 22.11.1993р. (а.с. 18), рішення виконавчого комітету Арцизької міської ради народних депутатів «Про оформлення права власності на буд. № 168 по вул. Пушкіна» № 461 від 29.11.1993р. (а.с. 19), виписку із рішення № 346 від 14.10.1997р. «Про передачу безкоштовно в приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарчих будівель ОСОБА_5, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_2» (а.с. 21).

Судом також було встановлено, що позивачка фактично прийняла спадщину у вигляді житлового будинку № 168, по вул. Пушкіна, м. Арциз Одеської області після смерті батька ОСОБА_5, але не оформила спадкових прав на зазначений житловий будинок у звязку з пропуском строку прийняття спадщини (а.с. 23).

Згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру № 45063934 (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та № 45063946 (заповіти/спадкові договори) від 13.09.2016р., листа № 980/01-16 від 14.09.2016р., виданих Арцизькою районною державною нотаріальною конторою Одеської області, щодо майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 спадкова справа не відкривалася, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 35, 36, 37).

В силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

На підставі вищевикладеного, суд вважав, що ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину на майно, а саме житловий будинок № 168, по вул. Пушкіна, м. Арциз Одеської області після смерті батька ОСОБА_5, оскільки позивачка у встановленому законом порядку після смерті спадкодавця звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3, у звязку з чим суд вважав за необхідне визнати за позивачкою право власності на спадщину зазначеного житлового будинку після смерті батька ОСОБА_5, померлого 29.01.2014р.

Погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 214 ЦПК зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 215 ЦПК в мотивувальній частині рішення суд зазначає: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався

Зазначеним нормам процесуального закону оскаржене рішення не відповідає, так як суд фактично, в обґрунтування своїх висновків, послався на позицію та доводи позивача, не навівши при цьому жодного належного та допустимого доказу, якими б були підтверджені вказані доводи позивача.

Так, суд вважав, що ОСОБА_4 є належним відповідачем по справі, однак, не перевірив які правовідносини виникли між позивачем та цим відповідачем, чим саме порушені права позивача з боку відповідача, чи приймала ОСОБА_4 спірну спадщину, та після кого, так як сама позивач вказує на те, що відповідач є сестрою померлої в 2009р. матері, а спір виник щодо майна померлого в 2014р. батька позивача.

Також, суд першої інстанції вказав на те, що позивач фактично прийняла спадщину у вигляді житлового будинку № 168, по вул. Пушкіна, м. Арциз Одеської області після смерті батька ОСОБА_5, але не оформила спадкових прав на зазначений житловий будинок у звязку з пропуском строку прийняття спадщини, про що свідчить відмова нотаріуса (а.с. 23).

В чинному ЦК України відсутнє поняття фактичного прийняття спадщини.

За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Так, відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до змісту ст. 1272 ЦК позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається:

1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори;

2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1299 ЦК. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини.

Належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК.

За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Вказані приписи також викладені в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», на яку суд першої інстанції також не звернув належної уваги.

Дійсно, матеріали справи свідчать про те, що позивач не надала жодного належного та допустимого доказу того, що вона мешкала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, заяву до нотаріуса про прийняття спадщини протягом 6 місяців не подала. При наявності відмови нотаріуса, вона мала право звернутися до суду лише з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а не про визнання права власності на спадкове майно.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, суд порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст. 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Арцизького районного суду Одеської областівід 20 вересня 2016 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити у повному обсязі.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

ОСОБА_7