У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Григоренка М.П., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Перша державна Рівненська нотаріальна контора, ОСОБА_4 про зняття арешту з нерухомого майна

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, третьої особи ОСОБА_4 та його представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2017 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Перша державна Рівненська нотаріальна контора, ОСОБА_4 про зняття арешту з нерухомого майна закрито. Роз'яснено ОСОБА_1 право звернення з клопотанням до Рівненського міського суду в порядку 409 КПК України (1960 р.) в кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190, ч.3 ст.27, ст. 386, ч.1 ст. 388 КК України.

В поданій на вказану ухвалу суду апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 покликається на її незаконність в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що твердження суду про те, що ОСОБА_1 має право звернутись до суду щодо зняття арешту з її майна в порядку ст.409 КПК України (1960 р.) в кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_5 суперечить вимогам правової позиції Верховного Суду України викладеній у цивільній справі №6-26цс13 від 15.05.13 року та роз'ясненням, наданим Пленумом Верховного суду України у п.4 постанови "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" від 27.08.76 р. №6.

Просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду справи по суті до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Перша державна Рівненська нотаріальна контора, ОСОБА_4 про зняття арешту з нерухомого майна.

Судом встановлено, що постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області від 18.12.2010рку для забезпечення виконання цивільного позову,виконання вироку в частині можливої конфіскації майна було накладено арешт на все нерухоме майно, що належало ОСОБА_3

Вказане обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесено 3.02.2011року.

Рішенням Рівненського міського суду від 8.02.2011року визнано дійсним договір дарування від 12.10.2010року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, предметом якого є магазин ритуальних послуг, загальною площею 334,9кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_1 право власності на вказаний об'єкт нерухомості.

Таким чином на момент постановлення рішення суду від 8.02.2011року власником спірного майна за адресою: АДРЕСА_1 була ОСОБА_3

Постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області майора міліції ОСОБА_6 від 21.09.2011 року накладено арешт на нерухоме майно, зокрема: виробниче приміщення загальною площею 559,1 кв. м. за адресою АДРЕСА_2, офісне приміщення за адресою АДРЕСА_3, офісне приміщення з земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_4 приміщення магазину за адресою АДРЕСА_1.

Вироком Рівненського міського суду від 25 червня 2013 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п'ять) років з конфіскацією майна. У пред'явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 388 КК України ОСОБА_3 виправдано у зв'язку з відсутністю в її діях складу злочину. Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в сумі 892 723 грн. та 50000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Отже, арешт на приміщення за адресою АДРЕСА_3 було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_3 з метою забезпечення цивільного позову, належного зберігання речових доказів, а також для недопущення в подальшому незаконного відчуження речових доказів, які є об'єктом злочину.

У п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 3.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" роз'яснено, що спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно ст.409 КПК України (1960 р.) питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом,

який постановив вирок.

Відповідно до роз'яснень п.4 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.1990р. "Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов'язаних із виконанням вироків" у порядку, передбаченому ст.411 КПК України, суди вправі вирішувати такі питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків, зокрема про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдовувального вироку чи відмову у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані.

За наведеного, встановивши, що арешт на спірне майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_3 з метою забезпечення цивільного позову, належного зберігання речових доказів, а також для недопущення в подальшому незаконного відчуження речових доказів, які є об'єктом злочину, та враховуючи, що арешт на майно позивача було накладено за правилами КПК України 1960 року (за постановою органу досудового розслідування), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що справа за указаною скаргою не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції суперечать правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у цивільній справі №6-26цс13 від 15.05.13 року та роз'ясненням, наданим Пленумом Верховного суду України у п.4 постанови "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" від 27.08.76 р. №6, не заслуговують на увагу, оскільки доводи позовної заяви ОСОБА_1 фактично зводяться до неправильності арешту майна, що згідно вказаної правової позиції та роз'яснень Верховного Суду України підлягає розгляду саме в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312, 313, 314, 315,325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Григоренко М.П.

Шимків С.С.