АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/37/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що 29 липня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого остання отримала кредит в розмірі 32 000 доларів США та зобов'язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 28 липня 2038 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань ОСОБА_6 за кредитним договором, між позивачем та відповідачем ОСОБА_7 29 липня 2008 року було укладено договір поруки № 220446, за яким поручитель зобовязався відповідати по зобовязаннях відповідача ОСОБА_6 перед банком.

Позивач зазначив, що ОСОБА_6 свої зобовязання щодо повернення кредиту не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 28 травня 2015 року складає 28 792,28 доларів США та 13 234,74 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості, яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом в розмірі 28,792,28 дол. США заборгованість по кредиту та процентам та 13,234, 74 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «УкрСиббанк» сплачений судовий збір в сумі 3654 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом процесуальних та матеріальних норм права, упередженість та необ'єктивність суду, неправильного і неповного дослідження районним судом доказів та їх оцінки, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку залишити без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.

Відповідно до п.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. (ч. 2 ст. 303 ЦПК України)

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, районний суд вважав, що відповідачі зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконали, в зв'язку із чим з них достроково у солідарному порядку підлягає стягненню заборгованість згідно наданого банком розрахунку. Крім того, ухвалюючи рішення, районний суд стягнув солідарно із відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 3654 грн.

В апеляційній скарзі апелянти, як на одну із підстав для скасування рішення, вказують на неоцінення районним судом всіх доказів, що були надані на користь відповідачів та ігнорування таких доказів судом, незаконність витребування судом окремих доказів, та відмову у витребуванні інших доказів за ініціативою відповідачів.

Такі доводи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є безпідставними, переоціненими та надуманими, оскільки суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи в межах заявлених сторонами вимог із врахуванням їх доводів та заперечень по принципу змагальності сторін процесу на підставі оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням з метою ухвалення законного та обґрунтованого рішення. ( ст. 10, 212 ЦПК України)

Рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими у тому судовому засіданні, якому ухвалюється рішення. В ході розгляду справи суд оцінює належність та допустимість доказів у їх сукупності, не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 3 ст. 58 ЦПК) та враховує докази, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір (ч. 3 ст. 60 ЦПК).

Несвоєчасність подання доказів після початку розгляду справи по суті має бути обґрунтована сторонами поважними причинами (ст. 131 ЦПК України), а тому прийняття судом окремих доказів від позивача за умови неприйняття особистої участі у судових засіданнях представника банку (а.с. 190, т. 1), а також надання в наступні засідання витребуваних судом оригіналів документів не є порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. (ч. 3 ст. 309 ЦПК)

Витребування судом у ході вирішення спору кредитної справи від ПАТ «Укрсиббанк» за ініціативою відповідача (а.с. 177, т.1) з метою вивчення оригіналів кредитних документів, а в подальшому надання позивачем доказів на спростування заперечень відповідачів відповідає вимогам процесуального законодавства України ( ст. 60, (ч. 2 ст. 64 ЦПК), а приєднані до матеріалів справи докази не можуть вважатися неналежними та недопустимими із підстав, вказаних апелянтами.

Крім того, в послідуючому, ОСОБА_6 особисто заявляла до суду клопотання про забезпечення письмових доказів, зокрема оригіналів кредитних документів та деяких внутрішніх документів банку. (а.с. 28, т.2) Мотивованою ухвалою суду від 27 квітня 2016 року (а.с. 37) вищевказане клопотання залишено без задоволення, а судом враховано, що деякі із запитуваних документів та обставини, які можуть бути підтверджені ними не входять у предмет доказування у справі, а ОСОБА_6 та її представник мали можливість особисто ознайомитися із оригіналом кредитної справи, а тому така позиція районного суду в частині витребування одних доказів та відмову у витребуванні інших не свідчить про необ'єктивність суду, сприянні суду позивачеві у доведеності його позовних вимог, а доводи апелянтів в цій частині колегія суддів оцінює критично та відхиляє.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 29 липня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого банк надав відповідачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 32 000 доларів США на придбання житла. (а.с. 4-10, т.1)

Доводи апеляційної скарги про ненадання позивачем суду жодних належних і допустимих доказів щодо укладення кредитного договору та передання відповідачу кредитних коштів у розмірі, передбаченому кредитним договором, а також на відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів про видачу кредиту, колегією суддів відхиляються, оскільки фактичне отримання кредиту у розмірі 32 000 дол. США за кредитним договором від 29 липня 2008 року № 0 (у гривневому еквіваленті 154 992 грн.) шляхом видачі кредиту через касу підтверджується ордером-розпорядженням 0 від 29 липня 2008 року та заявою на видачу готівки № 59 від 29 липня 2008 р. (а.с. 191, т.1). Оспорюючи отримання ОСОБА_6 кредитних коштів за вищевказаним кредитним договором, апелянти в апеляційній скарзі вказують на відсутність у матеріалах справи письмової заяви позичальника на отримання кредиту, проте такі доводи є безпідставними та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами (а.с. 229-230. т. 1).

В той же час, вказуючи на недоведеність банком факту укладення договору від 29 липня 2008 року № 0, ОСОБА_6 упускає ту обставину, що після укладення договору заборгованість по кредиту до кінця 2008 року фактично була погашена на 501,11 дол. США, а подальші проплати по кредиту після його рестуктуризації, остання з яких була проведена 24 січня 2014 року, що підтверджується довідкою-розрахунком (а.с. 22-32, т. 1) свідчить про визнання позичальником факту отримання кредитних коштів та часткове виконання зобов'язань по поверненню отриманих кредитних коштів.

Доводи відповідачів про те, що позивач не мав банківської ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті станом на 2008 рік, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи (а.с. 43-46, т.1). Оскільки в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності у банку ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Доводи апелянтів в частині несправедливих умов договору, істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків та шкоду споживача, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки предметом даного судового спору не є визнання кредитного договору недійсним із вказаних підстав.

Крім того, п.7.13 кредитного договору позичальник своїм підписом засвідчує той факт, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього.

За матеріалами справи встановлено, що згідно п. 1.2.2 кредитного договору від 29 липня 2008 року № 0 позичальник зобов'язалася повернути кредит в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 28 липня 2038 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.

Плата за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, встановлюється у вигляді процентної ставки у розмірі 14 % річних. (п. 1.3.1. договору). Період нарахування процентів починається з дня фактичного надання кредитних коштів, якщо не встановлювався новий чи не змінювався розмір процентної ставки, а в наступному з першого календарного дня поточного місяця, і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком позичальником і які ще не повернені останнім у власність банку відповідно до умов договору та сплачуються з 01 по 20 число кожного місяця. (п. 1.3.4. договору)

Відповідно до п. 1.6 договору, сторони погодили наступну черговість погашення грошових зобов'язань позичальника за договором, а саме прострочені комісії, строкові комісії, прострочені проценти, строкові проценти, прострочена сума основного боргу. Строкова сума основного боргу, штрафні санкції за договором.

Пунктом 4.1 договору сторони узгодили відповідальність за порушення термінів повернення кредиту та термінів сплати процентів/комісії у вигляді нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу за курсом станом на дату нарахування пені.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з нормами закону та положеннями договору.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами..

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до п.п. 1.2.2 кредитного договору від 29 липня 2008 року № 0 позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 28 липня 2038 року.

Графік погашення кредиту є невід'ємною частиною договору про надання споживчого кредиту. (а.с 11, т.1)

Договір про надання споживчого кредиту від 29 липня 2008 року № 0 був укладений з метою отримання грошових коштів на придбання житла, у зв'язку із чим є споживчим кредитом, а тому на спірні правовідносини розповсюджується дія ЗУ «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом: 1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років; 2) продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника; 3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї; 4) поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на: зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту; зобов'язання, не забезпечене іпотекою, у розмірі різниці залишку кредиту в гривнях за курсом на момент реструктуризації та залишку кредиту в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, яке повністю виконується в кінці строку договору про надання споживчого кредиту.

Оскільки відповідачі стверджували про те, що підписи у додатковій угоді № 1 від 02 лютого 2009 року наведених документах від імені позичальника та поручителя виконано не ними, а суд помилково вказав про неналежність вказаної угоди до предмета доказування у даній справі, колегією суддів призначалася судова почеркознавча експертиза.

У відповідності до Висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 25.09.2017 року №8062/17-32/8063/17-33 підпис від імені ОСОБА_6, що мітиться у рядку «(підпис)» графи «Позичальник» у додатковій угоді №1 від 02.02.2009 року до договору про надання споживчого кредиту №0 від 29 липня 2008 року (щодо зміни графіка повернення кредиту/траншу), виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів, та виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_6 (т. 3 а.с. 109-116).

Таким чином, зважаючи на вказаний висновок експертизи, колегія суддів не бере до уваги Додаткову угоду №1 щодо зміни графіка повернення кредиту/траншу від 02.02.2009 року, так як вона не була підписана сторонами, а тому вказані правовідносини між сторонами регулюються первісним договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 липня 2008 року.

Представником банку, враховуючи вказаний висновок експертизи, в судовому засіданні було підтримано позовні вимоги та надано розрахунок заборгованості станом на 28.05.2015 року на підставі первинних умов договору та заявлених позовних вимог.

При цьому відповідачі в судовому засіданні не оспорювали правильності даного розрахунку наданого банком, свого розрахунку суду не надали, а тому колегія суддів приймає його як належний та допустимий доказ визначеної заборгованості.

В апеляційній скарзі апелянти посилаються на те, що з укладанням додаткової угоди № 1 від 02 лютого 2009 року відбулася новація, а тому в силу ст. 604 ЦК України зобов'язання за первісним договором від 29 липня 2008 року припинилися.

Як передбачено ст. 604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Отже, за змістом ст. 604 ЦК України зобов'язання є новим, якщо воно виникає між тими самими сторонами, але з іншим предметом та умовами, тобто домовленість пов'язана зі зміною виду договору.

Дослідивши умови договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29 липня 2008 року колегія дійшла висновку про безпідставність доводів апелянта щодо новації договору, оскільки як було зазначено вище додаткової угоди 1 від 02 лютого 2009 року сторонами підписано не було, а тому додаткова угода є неукладеною.

Згідно ст.ст. 546, 547 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Згідно із ч. 1 ст. 550 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України - у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20 лютого 2013 року в справі № 6-172цс12 - відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до п. 1.1. договору поруки № 220446 від 29 липня 2008 року укладеного між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_7, поручитель зобовязався перед кредитором відповідати за виконання ОСОБА_6 усіх її зобовязань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 липня 2008 року.

Пунктом п. 3.1. договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобовязань боржника в рахунок виконання зобовязань за основним договором в сумі та в межах якої поручитель відповідає перед кредитором, тобто до першої із перерахованих подій, яка настане раніше.

Згідно п. 1.2.2. кредитного договору позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 28 липня 2038 року.

Таким чином, ОСОБА_7, виступивши поручителем по договору поруки, який є забезпечувальним договором до кредитного договору відповідно до ст. 546 ЦК України погодився з усіма умовами кредитного договору, та діє така порука до повного виконання зобовязальних правовідносин, які склалися між банком та ОСОБА_6

Щодо заявленого відповідачами клопотання про застосування строку позовної давності, то колегія суддів виходить з наступного.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 було заявлено таке клопотання в суді першої інстанції (т. 2 а.с. 82), однак рішення суду в порушення вимог процесуального законодавства не містить жодних висновків та міркувань з приводу вказаної заяви відповідача.

До апеляційної скарги відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було також подано клопотання про застосування позовної давності, яку вона мотивувала тим, що виходячи з документів, а саме довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки за кредитним договором з 29.07.2008 року по 15.03.2016 року вбачається, що позичальник 02.02.2009 року сплатила кредитні кошти, а тому кредитний договір був виконаний нею в повному обсязі.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

З довідки розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_6 станом на 28.05.2015 року вбачається, що остання проплата суми фактичного погашення за наданим кредитом була здійснена відповідачем 24.01.2014 року, з позовом до суду банк звернувся 08.06.2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

У звязку з чим посилання апелянтів на порушення строків звернення позивача з даними вимогами до суду є необґрунтованими та безпідставними.

Решта доводів апеляційної скарги не є суттєвими, були предметом судового розгляду та не дають підстав для задоволення апеляційної скарги в повному обсязі.

В звязку з тим, що задовольняючи позовні вимоги районний суд послався на додаткову угоду № 1 від 02 лютого 2009 року та розрахунки до нього, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення.

Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Як видно із матеріалів справи позовні вимоги ґрунтувалися на кредитному договорі № 0 від 29.07.2008 року та у встановленому законом порядку не змінювались.

За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення на підставі зазначених вище доказів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (п. 35 Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у зв'язку із чим оскаржуване рішення суду в частині стягнення судових витрат із позичальника та поручителя у солідарному порядку підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення судового збору по 1827 грн. з кожного.

За вказаних вище обставин рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.1 ч.4 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість по споживчому кредиту № 0 від 29 липня 2008 року: 28 792, 28 дол. США заборгованість по кредиту та процентам; 13 234, 74 грн. пеня за несвоєчасність погашення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» по 1827 грн. з кожного судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий :

Судді :