Справа № 464/2558/17 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/783/5539/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Бохонко Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_2 сплачені по договору №005143 фінансового лізингу від 24 березня 2017 року грошові кошти в розмірі 33 570 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в користь держави 640 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржило ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН».

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Посилається на помилковість висновку суду про обов'язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Стверджує, що для нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу за участю фізичної особи необхідна наявність документу про реєстрацію транспортного засобу, однак, на момент укладення договору у лізингодавця (відповідача) відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу, оскільки останній зобов'язується придбати предмет лізингу (транспортний засіб) у майбутньому та після виконання умов договору, необхідних для його придбання. Вважає, що договір не може бути нотаріально посвідчено, так як відсутність документу про реєстрацію транспортного засобу є підставою для відмови у вчинені нотаріальної дії щодо посвідчення договору фінансового (непрямого) лізингу відповідно до ч. 2 Глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами. Посилається на те, що позивач і відповідач домовилися щодо усіх істотних умов договору, позивач частково виконав договір, сплативши комісію за організацію, і відмовився від нотаріального посвідчення договору, а тому суд може визнати договір дійсним. Просить рішення суду скасувати та позов ОСОБА_2 залишити без задоволення в повному обсязі.

Оскільки в судове засідання не з"явились особи, які беруть участь у справі, колегія суддів вважає, що розгляд справи відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України слід проводити без участі останніх та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.03.2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 005143 (а.с. 10-16). Як вбачається із копії квитанції позивачем на виконання умов даного договору перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 33 570 грн. (а.с.17).

Статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

В силу вимог ч.2 ст.628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до ч.1 ст.799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи із вищезазначених положень законодавства, укладений договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає із змісту договору.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові, прийнятій в результаті перегляду рішень в порядку п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, в цивільній справі № 66-2766цс15 від16 грудня 2015 року.

Згідно з ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.1 ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч.1 ст.220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що договір фінансового лізингу № 005143 від 24.03.2017 року, укладений між сторонами, підлягав нотаріальному посвідченню. Проте, такий договір укладений у простій письмовій формі, а тому суд обґрунтовано дійшов до висновку, що він є нікчемним, оскільки його недійсність прямо встановлена законом (ст.220 Цивільного кодексу України).

Суд першої інстанції також обґрунтовано зазначив про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору дійсним на підставі положень ч. 2 ст. 220 ЦК України враховуючи наступне.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

За правилами ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом вказаної норми, однією з умов визнання судом нікчемного договору дійсним є обставина ухилення лише однією із сторін такого договору від його нотаріального посвідчення.

За таких обставин, положення ч. 2 ст.220 ЦК України не підлягають застосуванню, адже за наявності факту не наполягання обох сторін щодо нотаріального посвідчення спірного договору, не може мати місце ухилення лише однієї із сторін, оскільки для ухилення від нотаріального посвідчення спірного договору необхідною умовою є наполягання іншої сторони такого договору. У справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б вказували на те, що після укладення спірного договору в простій письмовій формі відповідач звертався до позивача із вимогами, претензіями, пропозиціями щодо його нотаріального посвідчення. Крім цього, заява позивача щодо відмови від нотаріального посвідчення договору виконана на бланку відповідача, де позивач вписав лише свої дані та реквізити договору, що в свою чергу свідчить про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору.

Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що укладений між позивачем та відповідачем 24 березня 2017 року договір фінансового лізингу №005143 є нікчемним, а тому слід застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом зобов'язання сторін правочину повернути іншій стороні усе те, що вона отримала на виконання такого правочину, а саме стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 33 570 грн.

Відмовляючи у позовній вимозі про визнання недійсним оспорюваного договору фінансового лізингу, суд першої інстанції також обґрунтовано виходив з того, що такий договір є нікчемним, а тому в силу ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України визнання його недійсним судом не вимагається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки є правильними та ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду про обов'язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції встановив, що оспорюваний договір за своєю правовою природою є змішаним договором, містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу та відповідно до ч.2 ст.799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Савуляк Р.В.