Провадження № 2/679/72/2017
Справа № 679/1246/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі: головуючої судді Сопронюк О.В.,

при секретарі Плазій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нетішин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міського голови ОСОБА_3, ОСОБА_2 міської ради Хмельницької області про відновлення права на проживання в кімнаті, оскарження дій та бездіяльності, відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно позовної заяви та пояснень позивачки в судовому засіданні, на підставі ордера №37 від 05.01.1995 року її сімя була поселена у кімнату №418, що розташована по просп.Незалежності, буд.6 в м.Нетішин Хмельницької області, в гуртожитку ОСОБА_2 професійного ліцею. В березні 2004 року з дозволу діючого на той час директора ОСОБА_2 професійного ліцею ОСОБА_4 вона була переселена в кімнату №420, що підтверджується спільним рішенням адміністрації і профкому, оформленим протоколом № 2 за 2007 рік. У вказаній кімнаті площею 15 кв.м. вона проживала разом з малолітньою дочкою ОСОБА_5, а в подальшому і зі своєю 78-річною тіткою ОСОБА_6, яка є дружиною ветерана війни та біженкою з АР Крим.

Проте директор ОСОБА_2 професійного ліцею ОСОБА_4, який був і депутатом ОСОБА_2 міської ради, за борг в сумі 959,43 грн. розпочав незаконне виселення їх із займаної кімнати. Ним подано до суду завідомо неправдиві відомості, на підставі яких винесене незаконне рішення про позбавлення малолітньої дитини та її безробітної одинокої матері житла, на яке позивачка та її дочка мали не удаване, а дійсне право.

При цьому, міська влада не зважала на те, що держава надала право на пільги встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, якою була її тітка. Влада міста, на чолі з міським головою ОСОБА_3 при допомозі міської ради м.Нетішин не зупинила судилище, беззаконня, не апелювали та не втихомирили директора ОСОБА_2 професійного ліцею, хоч саме від них залежало, чи буде продовжено суд справедливо.

Як наслідок, 10.01.2014 року Нетішинським міським судом Хмельницької області прийнято рішення про виселення ОСОБА_7 та малолітної ОСОБА_8 з кімнати № 420 гуртожитку, що по просп.Незалежності, 6 в м.Нетішин без надання іншого житла. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 професійного ліцею збитки завдані порушенням зобовязання в розмірі 959,43 грн.

06.05.2016 року позивачку одиноку матір, її малолітню дитину, тітку, яка була біженкою з АР Крим та дружиною ветерана війни, державні виконавці виселили з займаної кімнати без надання іншого житла, хоча це заборонено законодавством України. При цьому міський голова ОСОБА_3 не тільки не захистив їх, але й навіть не зупинив озвірілих чиновників.

Так, міський голова м.Нетішин ОСОБА_3 не прийняв рішення про притягнення до відповідальності службових, посадових осіб винних у незаконному позбавленні житла сімї позивачки, не виконав прямого обов'язку щодо захисту житлових інтересів малолітньої дитини, зумисне не вступився за долю біженки, а навпаки заохочував до порушення цих конституційних норм. Не перевірив, чи дозволяла директору ОСОБА_2 професійного ліцею сума боргу в розмірі 959,43 грн. звертатися до суду з позовом про виселення позивачки з гуртожитку, яка проживала там 21 рік. Підкорені йому орган опіки та виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради не подали апеляційну скаргу на вищезазначене рішення суду, яким порушено житлові права одинокої матері та малолітньої дитини. Бездіяльність міського голови полягає і в тому, що він не організував слухання прокурора правничим виконкомом чи депутатами міської ради з питання позбавлення житла малолітньої дитини рішенням суду, виселення без суду та позбавлення інших прав її тітки ОСОБА_6, яка після всіх цих подій померла. Тобто, допустив протизаконну бездіяльність.

26 квітня 2016 року на сесії ОСОБА_2 міської ради, міським головою ОСОБА_3 прийнято від позивачки звернення про незаконне виселення її, її малолітньої дитини та тітки, що проживали однією сім'єю, з гуртожитку ОСОБА_2 професійного ліцею, по якому він діяв і без діяв несправедливо, не беручи до уваги дійсні обставини справи, що призвело до смерті тітки та відсутності у одинокої безробітної матері та малолітньої дитини умов для проживання.

Враховуючи вищевикладене, позивачка просить відновити їй та її дочці ОСОБА_5 право жити сімєю в кімнаті № 420 по просп.Незалежності, буд.6 в м.Нетішин Хмельницької області; визнати противоправними дії та бездіяльність міського голови м.Нетішин ОСОБА_3 та стягнути з відповідача кошти на відшкодування шкоди.

Представник ОСОБА_2 міської ради Хмельницької області позов не визнала, посилаючись на незаконність та необґрунтованість позовних вимог. Зазначила, що ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад і до неї не відноситься право розпоряджатися майном державної власності, а гуртожиток по просп.Незалежності, буд.6 в м.Нетішин, де знаходиться кімната № 420, перебуває у державній власності.

Окрім того, позивачку виселено з кімнати №420 гуртожитку, що по просп.Незалежності,6 в м.Нетішин Хмельницької області на підставі рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області в справі за позовом ОСОБА_2 професійного ліцею до ОСОБА_1 Ні ОСОБА_2 міська рада, ні виконавчий комітет міської ради участі у розгляді даної справи не приймали, так як не є субєктами яким надано право розпоряджатися спірною кімнатою. Позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження чи спростування тих обставин, на які вона посилається в позові. Представник вважає, що міська рада та міський голова не вчинили жодних протиправних дій чи бездіяльності щодо порушення прав ОСОБА_1, тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідач ОСОБА_2 міський голова ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, але надіслав на адресу суду письмові заперечення на позов, які є аналогічними запереченням представника ОСОБА_2 міської ради Хмельницької області. Просив розгляд справи проводити у його відсутності.

Заслухавши пояснення позивачки, представника ОСОБА_2 міської ради Хмельницької області, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10.01.2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 05.03.2014 року, ОСОБА_7, малолітню ОСОБА_8 виселено з кімнати № 420 гуртожитку, що по просп.Незалежності, 6 в м.Нетішин без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 професійного ліцею збитки завдані порушенням зобовязання в розмірі 959, 43 грн.

Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2016 року, згідно акта державного виконавця від 05.06.2016 року, вищевказане рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10.01.2014 року в частині виселення виконано в примусовому порядку, шляхом демонтажу замка з кімнати № 420, що по просп.Незалежності, буд 6 у м.Нетішин. Приміщення звільнено від боржників та від їх майна. Демонтований замок змінено, комплект ключів перебуває лише в стягувача.

Згідно п.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено виключну компетенцію сільських, селищних, міських раді і вона не поширюється на розпорядження майном, що перебуває у державній власності.

Право розпоряджатися майном, що перебуває у державній власності, також не відноситься до повноважень міського голови, перелік яких міститься в ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до листа Хмельницької обласної державної адміністрації №1602-41/2016 від 17.06.2016 року, обєкт нерухомого майна, що розташований за адресою м.Нетішин просп.Незалежності, 6, має статус учнівського гуртожитку, є частиною майнового комплексу ОСОБА_2 професійного ліцею та знаходиться у державній власності, у сфері управління Міністерства освіти і науки України.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.3 ст.10, ст.60, ч.2 ст.59 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.п.26, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної даності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст.58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст.ст.185, 187, 189 ЦПК України.

В поданій позовній заяві позивачка зазначає, що відповідачі порушили її право жити сімєю в кімнаті №420 по просп.Незалежності буд.6 в м.Нетішин. Вказує на те, що відповідачі, як особи, які наділені повноваженнями на виконання гарантій держави, не виконують ці функції, діють у своїх власних інтересах, а не у інтересах держави Україна і тим паче не в інтересах громадянина, не стали на захист одинокої матері, її неповнолітньої дитини та біженки з АР Крим у справі про виселення з гуртожитку через наявність боргу, не оскаржили рішення суду в апеляційному та касаційному порядку, не організували забезпечення конституційного права на житло, на життя в достатку, на недоторканість прав і свобод, більш того стали порушниками цього права.

Однак позивачка ОСОБА_1 не надала суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження вказаних обставин, її права на проживання в спірній кімнаті та порушення відповідачами її прав.

Навпаки, судом встановлено, що позивачку та її малолітню дочку ОСОБА_5 виселено з кімнати № 420 гуртожитку, що по просп.Незалежності, 6 в м.Нетішин без надання іншого жилого приміщення на підставі рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10.01.2014 року, що набрало законної сили. Вказана кімната знаходиться в гуртожитку, що має статус учнівського гуртожитку, є частиною майнового комплексу ОСОБА_2 професійного ліцею та знаходиться у державній власності, у сфері управління Міністерства освіти і науки України, а до повноважень відповідачів не відноситься право розпоряджатися майном, що перебуває у державній власності.

Таким чином позивачкою не доведено, що відповідачі допустили порушення її права на житло, в чому полягали дії та бездіяльність ОСОБА_2 міського голови, ОСОБА_2 міської ради Хмельницької області щодо порушення її прав на проживання в спірній кімнаті, враховуючи те, що до їх повноважень не відноситься право розпоряджатися майном, що перебуває у державній власності. Також нею не доведено якими діями чи бездіяльністю відповідачів їй було заподіяну шкоду, в чому вона полягає і в якому розмірі.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю та недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.26, 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст.10, 57, 58, 59, 60, 61, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міського голови ОСОБА_3, ОСОБА_2 міської ради Хмельницької області про відновлення права на проживання в кімнаті, оскарження дій та бездіяльності, відшкодування шкоди відмовити.

Судові витрати залишити на сторонах в розмірах, які вони понесли.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Хмельницької області через Нетішинський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча: