Гребінківський районний суд Полтавської області
___________________________________________________________________________________
Справа №: 528/979/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 листопада 2017 року м. Гребінка

15 листопада 2017 року Гребінківський районний суд Полтавської області

у складі: судді Шевченко В.М.,

секретар судового засідання Кузуб В.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача: Сердюка В.О., Бойка Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Гребінківського районного суду Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе-Агро» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

у с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1, звертаючись з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе-Агро» (далі - СТОВ «Вишневе-Агро»), просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 03.03.2013 року по 18.08.2017 року включно в сумі 42 064,54 грн. та зобов'язати відповідача компенсувати позивачу витрати на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн., з наступним уточненням позовних вимог від 15.11.2017 щодо розміру стягнення за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 03.03.2013 року по 18.08.2017 року включно в сумі 28 001,60 грн та зобов'язання відповідача компенсувати позивачу витрати на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що з 14.09.2016 року позивач працював в СТОВ «Вишневе-Агро» старшим охоронником групи швидкого реагування та 03.03.2017 року звільнився з роботи за власним бажанням. Однак при звільненні відповідачем не було здійснено виплат по заробітній платі позивачу та не було повернуто трудову книжку. На неодноразові звернення позивача трудову книжку відповідачем було повернуто лише у червні 2017 року, а заробітна плата була виплачена лише у серпні 2017 року, що є підставою звернення позивача зданим позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить міст позовної заяви (з урахуванням уточнень).

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви та пояснення, надані позивачем в судовому засіданні.

Представники відповідача СТОВ «Вишневе-Агро» - Сердюк В.О., Бойко Є.Г. в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечували, просили в позові відмовити в повному обсязі, з підстав, викладених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. (а.с. 22-23, 63)

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, заперечення представників відповідача СТОВ «Вишневе-Агро» - Сердюка В.О., Бойка Є.Г., дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що Наказом СТОВ «Вишневе-Агро» № 384-к від 14.09.2016 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу старшим охоронником СТОВ «Вишневе-Агро» та на підставі заяви від 02.03.2017 року Наказом № 178-к від 03.03.2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджено копією заяви та даними трудової книжки АЕ 613250 ОСОБА_1 (а.с. 4; 27), а також самим позивачем у судовому засіданні 14.11.2017.

За даними табелів обліку використання робочого часу СТОВ «Вишневе-Агро» за період з січня по березень 2017 року ОСОБА_1 не протабельований 3-го березня 2017 року. (а.с. 24-26)

Згідно даних розрахункових листів та відомостей на виплату грошей СТОВ «Вишневе-Агро» ОСОБА_1 нараховано заробітну плату 3 967,69 грн., яку ним не отримано в касі підприємства. (а.с. 33; 34-49)

Відповідно до ст. 2411 Кодексу законів про працю України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом № 58 від 29.07.1993 року Міністерства праці України (далі - Інструкція), днем звільнення вважається останній день роботи.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. (п. 4.1, 4.2 Інструкції)

03.03.2017 року СТОВ «Вишневе-Агро» на адресу ОСОБА_1 рекомендованою поштовою кореспонденцією, отриманою адресатом 07.03.2017 року, надіслано Лист № 636 та Лист № 637, відповідно до якого ОСОБА_1 повідомлено про необхідність прибути до СТОВ «Вишневе-Агро» за трудовою книжкою, або про надання згоди на відправлення ОСОБА_5 трудової книжки поштою, а також повідомлено про необхідність прибути на підприємство СТОВ «Вишневе-Агро»для отримання нарахованої суми належної до виплати працівникові при звільненні. А також повідомлено про можливість надати письмову згоду на перерахування зазначених грошових коштів на рахунок в банківській установі з вказівкою всіх обов'язкових банківських реквізитів або шляхом направлення поштового грошового переказу, вказавши поштове відділення отримувача. (а.с. 28; 29; 30)

14.06.2017 року ОСОБА_1 на адресу СТОВ «Вишневе-Агро» рекомендованою поштовою кореспонденцією, отриманою адресатом 15.06.2017 року, надіслано Заяву, відповідно до якої ОСОБА_1 повідомляє керівнику СТОВ «Вишневе-Агро» про написання ним заяви про звільнення від 02.03.2017 року під примусом та загрозою розправи з боку начальника служби безпеки підприємства, тому ОСОБА_1 просить направити йому трудову книжку поштовою кореспонденцією та перерахувати на зазначений номер картки кошти, які ОСОБА_1 повинен був отримати при звільненні, а також кошти за несвоєчасне повернення трудової книжки (середнього заробітку) і відповідну роздруківку по цих виплатах. (а.с. 5; 6)

20.06.2017 року СТОВ «Вишневе-Агро» на адресу ОСОБА_1 рекомендованою поштовою кореспонденцією надіслано трудову книжку, отриману адресатом 21.06.2017 року. (а.с. 31; 32)

24.07.2017 року ОСОБА_1 на адресу СТОВ «Вишневе-Агро» повторно направлено лист про необхідність перерахування на зазначений ним номер банківської картки виплати при звільненні, а також кошти за несвоєчасне повернення трудової книжки (середнього заробітку) і відповідну роздруківку по цих виплатах. (а.с.7)

Стаття 43 Конституції України забороняє примусову працю та надає можливість кожному заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У відповідності до частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору, серед іншого, є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Відповідно до частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 32 Постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Стаття 116 цього Кодексу зобов'язує власника або уповноважений ним орган провести виплату належних працівнику сум в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, належні працівнику суми мають бути виплаченими не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України).

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Окрім того, відповідно до частини 5 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Однак не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 Кодексу законів про працю України так і за статтею 235 Кодексу законів про працю України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. (правова позиція Верховного Суду України у Справі № 6-2912цс16)

Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача СТОВ «Вишневе-Агро» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 03.03.2017 року по 18.08.2017 року включно, з урахуванням уточнень від 15.11.2017, в сумі 28001,60 грн., та позивач просить зобов'язати відповідача компенсувати йому витрати на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн., вказуючи на порушення відповідачем вимог статей 116, 117 КЗпП України щодо своєчасності проведення з позивачем розрахунку при звільненні, виплати заробітної плати та повернення трудової книжки.

Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги доводи позивача, щодо порушення його прав з боку відповідача, заперечення представників відповідача, керуючись положеннями трудового законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 03.03.2017 року по 18.08.2017 року включно, в сумі 28001,60 грн, виходячи з такого.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, реалізувавши своє право на звільнення за власним бажанням, подав заяву про звільнення відповідно до ст. 38 КЗпП України з 03.03.2017 року, що є останнім робочим днем позивача у розумінні статті 2411 КЗпП України, однак на роботу 03.03.2017 року не з'явився, про причини неявки відповідачу не повідомив, а також не звернувся за видачею трудової книжки, отриманням розрахунку при звільненні, що також позбавило відповідача можливості провести виплату належних позивачу сум та видати трудову книжку в день його звільнення, що не заперечено позивачем під час судового розгляду справи. При цьому відповідачем було виконано обов'язок письмового повідомлення позивача в день його звільнення, тобто 03.03.2017 року, про необхідність отримання ним на підприємстві відповідача трудової книжки та нарахованих сум при звільненні, ураховуючи встановлену процедуру видачі заробітної плати у касі підприємства, а також запропоновано надати письмову згоду на поштове відправлення трудової книжки позивачу та зазначити рахунок позивача, відкритий в банківській установі, з вказівкою обов'язкових банківських реквізитів, задля перерахунку виплат або надати письмову згоду на відправлення поштового грошового переказу цих виплат на ім'я позивача. Вищенаведені письмові повідомлення було вручено поштовою установою позивачу 07.03.2017 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копію якого долучено до матеріалів справи. (а.с. 30)

Судом критично оцінено заперечення позивача ОСОБА_1, надане в судовому засіданні, щодо отримання ним поштового відправлення СТОВ «Вишневе-Агро» від 03.03.2017 з огляду на те, що в самому поштовому відправленні міститься підпис одержувача та Центром поштового зв'язку № 3 надано суду відповідь від 30.10.2017 № 97, в якій підтверджено вручення 07.03.2017 ОСОБА_1 рекомендованого листа з повідомленням про вручення від 03.03.2017(а.с. 57-58), а відповідно до пункту 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 207 рекомендовані поштові відправлення, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

Отже, судом ураховано, що позивач, будучи обізнаним про своє звільнення за власним бажанням з 03.03.2017 року, вперше звернувся до відповідача із заявою про повернення йому поштовою кореспонденцією трудової книжки та проведення належних виплат лише 14.06.2017 року.

Крім того, суд визнає безпідставними твердження позивача щодо порушення відвідачем процедури видачі йому трудової книжки, оскільки трудову книжку відповідачем було надіслано на адресу позивача цінним листом 20.06.2017 року за письмовим дозволом останнього від 15.06.2017 року, що є дотриманням відповідачем положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок. (а.с. 5, 6, 31)

Разом тим, суд не убачає підстав для настання обов'язку відповідача щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки у порушення вимог статті 116 КЗпП України позивач, який не працював в день його звільнення, не звернувся до відповідача із заявою про отримання остаточного розрахунку при звільненні, що позбавляє обов'язку відповідача здійснити виплати усіх належних при звільненні позивачу сум у встановлений статтею 116 КЗпП України строк, оскільки про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний письмово повідомити працівника за його заявою перед виплатою зазначених сум. Таким чином, за відсутності доказів вини відповідача щодо проведення розрахунку при звільненні та виплати належних позивачу при звільненні сум - відсутні правові підстави для настання правових наслідків у виді відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні. При цьому судом ураховано наявність труднощів з боку відповідача щодо банківського перерахування нарахованої позивачу суми середнього заробітку, оскільки позивачем у надісланих на адресу відповідача листах не було зазначено чітких банківських реквізитів рахунку позивача, відкритого в банківській установі.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з приводу предмету позову, суд вважає, що відповідачем не порушено жодних прав, законних інтересів позивача та вимог чинного законодавства України, а тому правові підстави позивача, наведені на обґрунтування позовних вимог, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює трудові відносини, що виникли між сторонами у справі.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе-Агро» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Крім того, відповідно до ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Разом з тим, з огляду на відсутність підстав для задоволення вимог позивача в межах розгляду даної справи, відсутні правові підстави для присудження позивачеві понесених ним витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21, 36, 38, 116, 117, 232, 235, 2411 Кодексу законів про працю України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом № 58 від 29.07.1993 року Міністерства праці України, ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Вишневе-Агро» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через Гребінківський районний суд Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 20.11.2017.

Суддя В. М. Шевченко