Справа № 447/2243/16 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/783/2252/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів,-

встановила:

В листопаді 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів(а.с. 1-18).

Оскаржуваною ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 30 січня 2017 рокупозовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів направлено за територіальною підсудністю в Старосамбірський районний суд Львівської області.

Ухвалу суду оскаржила позивач ОСОБА_2, вважає що оскаржувана ухвала є незаконною та підлягає скасуванню.

Покликаючись на ч. 1 ст. 110 ЦПК України за якою позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, вважає, що оскаржувану ухвалу постановлено з порушенням правил підсудності.

Враховуючи те, що її зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1, тому позов подано Миколаївському районному суду Львівської області за місцем проживання позивача.

Просить скасувати ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 30 січня 2017 року.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 49-51), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу районний суд виходив з того, що виключний перелік справ, які можуть розглядатись за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання чи перебування позивача, визначений у ст. 110 ЦПК України, однак серед даного переліку відсутні спори пов»язані з стягненням неустойки, тому суд вважав, що справу згідно ч. 1 ст. 109, п. 2 ч. 1 ст. 116 ЦПК України необхідно скерувати за територіальною підсудністю в Старосамбірський районний суд Львівської області за місцем реєстрації відповідача.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий ґрунтується на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України та ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у визначений законом спосіб.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Підставою позову є конкретні обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, які об»єктивуються у поданій ним заяві та доказах.

Статтею 30 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суддя має перевірити належність справи до юрисдикції та підсудності суду.

Визначити підсудність суду - означає з'ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду (ст. 15 ЦПК).

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Разом з цим, ч. 1 ст. 110 ЦПК України визначено, що позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Таким чином, законодавець надав право позивачу на власний розсуд вибирати підсудність справ, зокрема у яких останній звертається з вимогою про стягнення аліментів.

Встановлення альтернативної підсудності, яка на відміну від загальної, є додатковою процесуальною гарантією забезпечення інтересів окремих категорій позивачів, пов'язане з необхідністю створення позивачеві більш сприятливих умов для звернення за судовим захистом.

Як роз'яснено в п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності (стаття 109 ЦПК) і правилом альтернативної підсудності (стаття 110 ЦПК) підсудна справа, належить виключно позивачеві (частина чотирнадцята статті 110 ЦПК).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 відповідно до копії паспорта, долученої до позовної заяви, з 04.05.2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що територіально належить до Миколаївського району Львівської області.

Судом встановлено, що звертаючись із позовною заявою та обґрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_2 покликалась на вину відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, оскільки останній сплачував такі нерегулярно та не в повному обсязі.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач ОСОБА_3, зокрема покликався на те, що провадження у даній справі відкрито судом з порушенням правил підсудності, оскільки на думку відповідача, процесуальний закон не передбачає право позивача пред'являти позов про стягнення заборгованості по аліментах та пені по несплаті аліментів за місцем його проживання.

Порядок стягнення заборгованості із сплати аліментів визначений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом із тим, згідно з ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

За наявності заборгованості по аліментах, такі стягуються у порядку, передбаченою вищезгаданою статтею Закону, та лише у разі спору щодо суми заборгованості, така сума визначається у судовому порядку.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від14.04.2016 року виданого ВДВС Старосамбірського РУЮЛО, підтверджується, що у відповідача ОСОБА_3 дійсно наявна заборгованість по сплаті аліментів згідно виконавчого листа № 2-172 виданого 11.03.2013 року Старосамбірським районним судом Львівської області.

Таким чином, наявність та розмір заборгованості підтверджено доказами у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

На аліменті грошові зобов'язання, що виникли з рішення суду, в силу ч. 5 ст. 11 ЦК України поширюються загальні положення про зобов'язання, встановлені розділом першим книги п'ятої Цивільного кодексу України.

Відтак, колегія суддів, погоджується із доводами відповідача про те на правовідносини щодо стягнення пені не поширюються правила альтернативної підсудності.

Однак, судова колегія звертає увагу на те, що вимога про стягнення пені позивачем заявлена одночасно з вимогою про стягнення заборгованості із сплати самих аліментів, зобов'язання щодо яких носять періодичний характер, при цьому заборгованість з їх сплати утворилася з незалежних від позивача причин, тому судова колегія вважає, що як і на вимоги по правовідносинах про стягнення аліментів так і по стягненню заборгованості у зв'язку з несплатою таких, поширюється альтернативна підсудність визначена частиною 1 статті 110 ЦПК України.

Згідно із ч. 2 ст. 116 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності;

Оскільки позивач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку подала докази про зареєстроване місце проживання на території Миколаївського району, Львівської області, суд першої інстанції в порушення норм процесуального прийшов помилкового висновку про необхідність передачі справи на розгляд в Старосамбірський районний суд Львівської області.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 ЦПК України однією з підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 2 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 311, ст. 313, п. 2 ч. 1 ст. 314 ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 30 січня 2017 рокускасувати, а справу направити для продовження розгляду до Миколаївського районного суду Львівської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню в силу ст. 324 ЦПК України не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк