У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаною скаргою, яку обґрунтувала тим, що заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2010 року задоволено позовні вимоги Акціонерного комерційного банку «Форум». Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 775 грн 49 коп. Також з кожного з відповідачів стягнуто на користь позивача по 28 грн 88 коп. державного мита та по 60 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення. 10 лютого 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь банку зазначеної суми заборгованості, за яким постановою головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Заводський ВДВС ГТУЮ) відкрито виконавче провадження. 23 червня 2016 року представник стягувача направив до Заводського ВДВС ГТУЮ заяву щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з добровільним виконанням рішення суду. В той же день головним державним виконавцем Заводського ВДВС ГТУЮ винесено постанови: про стягнення з боржника ОСОБА_2 586 грн 44 коп. виконавчого збору; про стягнення з боржника ОСОБА_2 105 грн 80 коп. витрат на проведення виконавчих дій; про закінчення виконавчого провадження № 24656497 у зв'язку з фактичним виконанням боржником рішення суду та виділення в окреме провадження постанов про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Посилаючись на те, що головним державним виконавцем заходи примусового виконання рішення не проводились, ОСОБА_2 змушена була звернутися до суду та просила визнати неправомірними та скасувати вищевказані постанови головного державного виконавця.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2016 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано неправомірною постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ від 23 серпня 2016 року № 24656497 «Про закінчення виконавчого провадження» в частині виділення в окреме виконавче провадження постанови про стягнення з ОСОБА_2 витрат на проведення виконавчих дій та постанови про стягнення виконавчого збору.

Зобов'язано начальника Заводського ВДВС ГТУЮ скасувати постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ від 23 серпня 2016 року № 24656497 «Про закінчення виконавчого провадження» в частині виділення в окреме виконавче провадження постанови про стягнення з ОСОБА_2 витрат на проведення виконавчих дій та постанови про стягнення виконавчого збору.

Визнано неправомірною постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ від 23 серпня 2016 року у виконавчому провадженні № 24656497 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 586 грн 44 коп.

Зобов'язано начальника Заводського ВДВС ГТУЮ скасувати постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ від 23 серпня 2016 року у виконавчому провадженні № 24656497 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 586 грн 44 коп.

Визнано неправомірною постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ від 23 серпня 2016 року у виконавчому провадженні № 24656497 про стягнення з ОСОБА_2 витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 105 грн 80 коп.

Зобов'язано начальника Заводського ВДВС ГТУЮ скасувати постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ від 23 серпня 2016 року у виконавчому провадженні № 24656497 про стягнення з ОСОБА_2 витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 105 грн 80 коп.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2016 року скасовано. В задоволенні скарги ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеної ухвали апеляційного суду.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з абз. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п'ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваних постанов) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції вважав, що дії головного державного виконавця зі стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій є неправомірними, оскільки боржник виконав рішення суду добровільно, а державним виконавцем не було вчинено жодних дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення.

Проте з таким висновком обґрунтовано не погодився суд апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні скарги, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно встановив, що ОСОБА_2 проведено виконання рішення суду поза межами наданого їй строку для добровільного виконання та після вчинення державним виконавцем передбачених законом дій з примусового виконання рішення суду.

Доводи ОСОБА_2 у касаційній скарзі стосовно того, що Заводським ВДВС ГТУЮ не вчинялись заходи примусового виконання виконавчого листа № 2-2749/10, виданого 10 лютого 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва, не знайшли свого підтвердження, оскільки 04 березня 2011 року головним державним виконавцем винесена постанова, якою приєднано до зведеного виконавчого провадження № 34555666 виконавче провадження за № 24656497 з виконавчого листа № 2-2749/10, виданого 10 лютого 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва.

Крім того, в ході виконання зведеного виконавчого провадження, де боржником є ОСОБА_2, державним виконавцем вживались заходи примусового виконання судових рішень, а саме: накладено арешт на кошти боржника, які відкриті в установах банків, описано та арештовано майно належне боржнику на праві власності, здійснювалась оцінка нерухомого майна для подальшої його реалізації.

Викладені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, у зв'язку з чим у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - у відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, за касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак