Справа № 723/2973/16-ц
Провадження № 2/723/105/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Сторожинецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Яківчика І.В.

при секретарі Крупчак М.І.

за участю: представників позивача і відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Сторожинець, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки

встановив:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посилаючись на те, що вона народилася 14 листопада 1930 року. Зареєстрована і проживає в АДРЕСА_1 та являється власником будинковолодіння по вказаній адресі, яке складається із житлового будинку літ."А-1", ганку літ. "а", ганку літ. "б", літньої кухні літ. "Б", сараїв літ. "В, Г, Д", погребу літ. "Пг", криниці №1 та земельної ділянки розміром 0,5214 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

12 листопада 2014 року ОСОБА_4 набув право власності на будинковолодіння та на земельну ділянку ОСОБА_1, так як між сторонами 12.11.2014 р. було укладено договіри купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області та зареєстровані в реєстрі за №1205, 1206.

Однак позивач не мала на меті укладати договір купівлі-продажу так як проживала і надалі проживає у своєму будинковолодінні, за власний рахунок утримує будинок, сплачує комунальні послуги. Вона є немічною особою похилого віку та потребує сторонної допомоги. Освіти у неї немає так як закінчила тільки три класи школи. До того ж вона погано чує, оскільки страждає на хронічний кохлеарний неврит ( камертональне двостороннє ураження звукопровідного апарату). Позивач вважає що вона допустила помилку підписавши договори купівлі-продажу, оскільки вона вважала що відповідач буде її доглядати до смерті та в подальшому успадкує її майно, яке вона йому заповідала. Заповіт було складено 11 листопада 2014 року, який позивач, своєю заявою від 07.04.2016 року, скасувала. Позивач зазначає, що у неї не було бажання відчужувати своє майно. Коштів за будинок та земельну ділянку від відповідача вона не отримувала та відповідач не проживає і не зареєстрований у житловому будинку.

Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав посилаючись на викладені обставини не підтвердивши при цьому як підставу позову, посилання на фіктивність правочинів, підтримуючи однак таку правову підставу як вчинення правочинів під впливом помилки.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав з огляду на те, що позивачка підписала договори купівлі-продажу у нотаріуса, яка роз'яснювала їй умови та наслідки договорів. Вважає, що позивачка чує із слуховим апаратом, а тому не могла не чути наданих їй роз'яснень. Після укладення договорів купівлі продажу між сторонами виникли відносини найму житла. Просив відмовити в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1, будучи допитаною в якості свідка, в суді показала, що вона дійсно була двічі у нотаріуса і підписувала якісь документи, але що то за документи вона не розуміла і їй ніхто про те що вона підписувала не говорив. Вона не чує і щоб вона почула їй повинні кричати голосно. Вона думала. Що підписує заповіт на ОСОБА_3 Коли вони з ОСОБА_3 приїхали до нотаріуса в Сторожинець то вона залишилась в автомобілі, а Кирилюк ходив до нотаріуса в кабінет. Хату вона утримує за свої гроші і не мала наміру продавати а ні її, а ні земельну ділянку. ОСОБА_3 її не доглядав і не доглядає. Підозрює, що ОСОБА_3 украв у неї паспорт і скористався ним при укладенні договорів.

Будучи допитаними, в судовому засіданні, свідки позивача, суду показали:

- свідок ОСОБА_5 показала, що у серпні місяці 2016 року їй стало відомо від її батька ОСОБА_6, який є племінником позивача, що ОСОБА_3, забрав у позивача паспорт а невдовзі були укладені договори купівлі продажу хати і земельної ділянки. Позивач читати вміє але не бачить, а з 2001-2002 років і погано чує.

- свідок ОСОБА_7 дала аналогічні показання щодо глухоти позивача.

- свідок ОСОБА_8, суду показав, що він є волонтером і знає позивачку більше десяти років, а вже більше двох років купляє для позивача продукти харчування. Пам'ятає, що десь у 2015 році позивач жалілася йому, що хотіла дати заповіт на ОСОБА_3, а вийшло, що продала хату і землю. Вона користується субсидіями.

З огляду на те, що позивач не обґрунтовує недійсність правочинів неправомірними діями приватного нотаріуса Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Л.Б., суд у відповідності до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не залучав вказаного нотаріуса до участі в справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши інші докази по справі, судом встановлені фактичні обставини справи і відповідні правовідносини, виходячи з чого суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності передбачених законом.

За правилами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 5 цієї статті передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як визначено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, також, що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Для визначення правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення.

При цьому, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення оспорюваного договору замість іншого правочину, визначається не тільки за фактом прочитання сторонами тексту договору та роз'яснення нотаріусом його суті, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору.

Судом встановлено, що між позивачем яка проживає в АДРЕСА_1, яка являлася власником цього нерухомого майна та відповідачем, який фактично проживає і зареєстрований в с. Камяна, Сторожинецького району, Чернівецької області але не за місцем проживання позивача, 12 листопада 2014 року було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 (а.с.21) та земельної ділянки розташованої там же, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку (а.с.23). Договори посвідчені приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Л.Б. та зареєстровано в реєстрі за №№ відповідно 1205 та 1206. Право власності за відповідачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.19-20).

Обставина щодо укладення договорів купівлі продажу та їх нотаріального посвідчення, сторонами не заперечується, виходячи з чого суд не витребовував оригінали спірних договорів, а досліджував їх копії.

Сторонами також не заперечується, що відповідач ОСОБА_3, як до укладення договорів так і після їх укладення в спірному будинку не проживає. Відомостей щодо утримання відповідачем ОСОБА_3 будинку, господарських споруд та земельної ділянки, сплати земельного чи будь-якого іншого, необхідного податку, суду не надано.

Також судом встановлено і сторонами не заперечувалося, що позивач ОСОБА_1, знаходиться в дуже похилому віці, їй виповнилося 86 років, вона потребує постійної сторонньої допомоги так як залишилася одна. Позивач хворіє і згідно встановленого діагнозу зазначеного в її медичній карті (а.с.31) у неї виявлено хронічний кохлеарний неврит, тобто втрата функцій слуху вже більше десяти років назад. У позивача не має іншого житла, крім будинку який став об'єктом купівлі-продажу. Після укладення зазначених договорів купівлі продажу і до цього часу позивач продовжує проживати у проданому нею будинку і доглядати за ним та за проданою нею земельною ділянкою та сплачувати комунальні послуги у вигляді поставленої електроенергії (а.с.44-46) та використаного газу (а.с.32-43).

Із матеріалів справи, показань свідків в т.ч. позивача, встановлено, а відповідачем не заперечено, що відповідач за позивачем не доглядає і не має такого обов'язку.

Позивач неодноразово заповідала своє майно відповідачу, що підтверджується її заявами на ім'я нотаріальних органів про їх скасування (а.с.28-29). Останній заповіт було посвідчено 11 листопада 2014 року, за три дні до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу майна (14.11.2014 р.), який також анульовано заявою від 07.04.2016 року.

Статтями 60, 61 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази надаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі, а доказуванню. Підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Здійснивши системний аналіз встановлених судом, доведених обставин справи, суд вважає, що позивач ОСОБА_1, не маючи наміру на відчуження свого житла, помилялася щодо обставин які мають істотне значення, а саме щодо юридичної правової природи договорів купівлі-продажу, оскільки в неї було відсутнє волевиявлення на будь-яке відчуження свого житлового будинку і своєї земельної ділянки.

Виходячи з цього суд знаходить, що оспорювані договори купівлі-продажу були укладені під впливом помилки, яка викривила уяву позивача про зміст правочинів, їх правову природу, що має істотне значення, а тому вказані правочини є недійсним, на що вказує норма ст. 229 ЦК України, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема, ч.3 ст. 203 ЦК України, так як внутрішня воля позивача не відповідала її зовнішньому прояву волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки.

Такий висновок суду став можливим внаслідок аналізу віку позивача, якій на час укладення оспорюваних правочинів, виповнювалося 84 роки і яка знаходячись в дуже похилому віці, однозначно потребувала сторонньої допомоги і догляду, а також проведення кваліфікованої правової допомоги в питаннях щодо укладення нею правочинів, особливо тих які стосуються її майнових прав на житло.

Вік позивача, на думку суду, не давав їй можливості в повній мірі оцінити правові підстави та життєві наслідки безоплатної передачі нею належного їй майна

При цьому суд враховує, що відчужене позивачем житло було її єдиним житлом, а положення п.3.1 договору купівлі-продажу житлового будинку, щодо звільнення житла продавцем від своїх речей та зняття особисто продавця із реєстрації в цьому будинку, є явно кабальними умовами договору, розуміння яких позивачем, на час укладення договору не сприяло би укладенню цього договору.

Згідно зазначеного пункту договору купівлі-продажу житлового будинку визначено, що обов'язок продавця передати будинок покупцеві вважається виконаним при передачі покупцеві ключів від будинку.

Однак судом встановлено, що будинок не передавався відповідачу і про вказане свідчить, як відсутність передачі ключів від будинку так і фактичне не виселення позивача з будинку, не звільнення будинку від речей позивача і не зняття позивача з реєстрації.

Позивач проживала і проживає, на час розгляду справи в суді, в проданому житловому будинку, оплачує комунальні послуги, покращує будинок, шляхом його газифікації та упорядження, а відповідач не звертався до суду з приводу усунення перешкод в здійсненні його правомочностей власника і як було встановлено судом, не взагалі появляючись біля придбаного ним будинку, що в сукупності виключає навіть думку про правомірність укладення договору купівлі-продажу.

Беззаперечно висновок суду щодо помилки у вчиненні оспорюваного договору, підтверджується також і аналізом доказів наданих суду позивачем, щодо вад її слуху.

Представленими доказами у вигляді медичної карти позивача, її показаннями як свідка, показаннями свідків, доведено, що позивач на час укладення договорів купівлі-продажу мала вади (хворобу) пов'язані із значним зниженням функцій її слуху.

Всі зазначені обставини, як кожна окремо так і в сукупності свідчать про неправомірність укладених і оспорених договорів купівлі-продажу, оскільки продавець помилялася щодо природи вчинених правочинів, вважаючи, що укладаються правочини направленні на забезпечення її старості шляхом догляду.

Додатковим підтвердженням правомірності позовних вимог позивача є також відсутність і не представлення відповідачем доказів передачі позивачу домовленої вартості проданого житла, визначеного в розділі другому договору купівлі-продажу до укладення цього договору, та вартості земельної ділянки, визначеної також в другому розділі договору купівлі-продажу земельної ділянки, які відповідач мав передати позивачу одразу ж після підписання договору безпосередньо в приміщенні нотаріальної контори.

З огляду на вимоги п.2.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки, щодо того, що цей договір вважається виконаним покупцем після здійснення повного розрахунку, а порушення вимог щодо передачі грошей за договором є підставою для визнання договору недійсним, суд знаходить, що в обов'язковому порядку у відповідача мали би бути докази передачі позивачу вартості проданої земельної ділянки. Відсутність таких доказів, свідчить про правомірність позовних вимог позивача.

Таким же додатковим підтвердженням правомірності вимог позову, на думку суду, є і доведені в суді обставини щодо написання і посвідчення за три дні до укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, заповіту на ім'я відповідача. Відсутність будь-якої логіки у вчиненні майже одночасно цих двох правочинів є очевидною і свідчить виключно на користь вимог позивача. А скасування в подальшому заповіту позивачем та подача цього позову до суду дає розуміння того, що позивач заперечує передачу свого майна відповідачу.

Відповідач же, заперечуючи проти позову, обмежився тільки дачею пояснень в суді не потурбувавшись про надання суду доказів таких пояснень і доказів тієї версії яку в суді озвучив його представник, а зазначення, що між сторонами після укладення договорів купівлі-продажу виникли правовідносини пов'язані із наймом житла, не доведені в суді належними і допустимими доказами та крім того, на думку суду, не відповідає дійсності, оскільки протирічить позиціям укладеного договору купівлі-продажу, щодо відчуження житла в питаннях передачі житла, зняття позивача з реєстрації, передачі ключів та не здійснення оплати за житло, як по договору купівлі-продажу так і оплати найму цього житла.

Крім цього суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача щодо того, що позивачка чує із слуховим апаратом, а тому не могла не чути наданих їй роз'яснень. Вказане твердження в суді не знайшло підтвердження доказами і спростовується процесом допиту позивача в суді, під час якого учасниками провадження в суді використовувалась сила їх голосу для здійснення цього допиту.

Згідно п.3 і п.6 Глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», перед підписанням документа нотаріус зобов'язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників). Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Із змісту договорів та відсутності відповідної відмітки, не вбачається, що нотаріус читала зміст договорів, вголос ОСОБА_1, що свідчить про можливе ознайомлення із змістом договорів безпосередньо позивачем.

Однак, зважаючи на показання позивача ОСОБА_1, як свідка та показання свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_8, щодо не читання договорів та не ознайомлення з ним та щодо вад слуху і зору у позивача ОСОБА_1, і відсутність будь-якої відмітки в договорах купівлі-продажу, щодо самостійного прочитання позивачем договорів, суд вважає, що позивач не міг адекватно сприймати дії нотаріуса, а відповідно діяв під впливом помилки і його воля не була направлена на позбавлення себе власності.

Наслідками визнання правочину недійсним згідно ст. 216 ЦК України та п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» є двостороння реституція - повернення сторін у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Таким чином, при визнанні недійсним спірних договорів, право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та на земельну ділянку повертається до позивача ОСОБА_1

Разом з тим, з огляду на відсутність доказів оплати відповідачем, як покупцем вартості відчужених об'єктів нерухомості та отримання цих грошей позивачем, як продавцем, цих грошей, суд не має можливості застосувати вимоги ст.216 ЦК України, щодо застосування правових наслідків недійсності правочину.

З огляду на задоволення цивільного позову, суд у відповідності до вимог ст..88 ЦПК України, стягує із відповідача на користь позивача всі понесені нею судові витрати.

На підставі ст.ст. 203, 204, 216, 229, 655 ЦК України, постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 61, 88, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, від 12 листопада 2014 року зареєстрований в реєстрі за № 1205, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Людмилою Борисівною.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 листопада 2014 року зареєстрований в реєстрі за № 1206, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Людмилою Борисівною.

Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1 паспорт серії НОМЕР_2 виданий 16.02.1999 року Сторожинецьким РВ УМВС України в Чернівецькій області, що проживає в с.Камяна, Сторожинецького району, Чернівецької області на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 що проживає в АДРЕСА_1, судові витрати по справі в сумі 1192 (одну тисячу, сто дві) гривні 42 копійки, судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд.

Суддя: