У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Радомишльська міська рада Житомирської області, ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення меж земельних ділянок за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі державних актів від 18 жовтня 2010 року їй на праві власності належать земельні ділянки: площею 0,0500 га для будівництва та обслуговування житловогобудинку, господарського будівель і споруд і площею 0,0605 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, і були визначені на місцевості.

ОСОБА_4, земельна ділянка якої межує з правої сторони з її земельною ділянкою, самовільно поваливши огорожу, захопила частину належної їй земельної ділянки площею 0,0500 га шириною від 1,85 м до 2,06 м, довжиною 38,95 м та частину земельної ділянки площею 0,0605 м шириною від 1,02 м до 2,06 м, довжиною 52,85 м, чим створює їйперешкоди у користуванні власністю.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд заборонити відповідачу перешкоджати їй використовувати земельні ділянки площею 0,0500 га та 0,0605 га шляхом зобов'язання не вчиняти будь-яких дій,спрямованих на порушення права власності на вказані земельні ділянки, а також зобов'язати ОСОБА_4 відновити межі цих земельних ділянок, беручи за основу дані земельно-кадастрової документації державних актів на право власності на землю.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 21 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження порушення її прав і створення відповідачем перешкод у користуванні земельними ділянками та накладання земельних ділянок.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 1 вересня 1976 року ОСОБА_3 і ОСОБА_5 придбали та зареєстрували право власності на житловий будинок АДРЕСА_2.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 1 серпня 1994 року ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2.

Рішенням Житомирського обласного суду від 26 травня 1998 року вирішено виділити ОСОБА_4 та ОСОБА_6 земельну ділянку розміром 667 кв. м із загальної площі 2 382 кв. м.

Відповідно до рішення Радомишльської міської ради Житомирської області від 12 травня 1999 року № 162 ОСОБА_4 виділено для ведення городництва по місцю проживання земельну ділянку площею 667 кв. м із загальної площі 2 382 кв. м.

Згідно з рішенням Радомишльської міської ради Житомирської області від 25 березня 2009 року ОСОБА_3 18 жовтня 2010 року отримала державні акти на право власності на земельні ділянки: площею 0,0500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарського будівель і споруд, площею 0,0605 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до висновку земельно-технічної експертизи від 18 квітня 2016 року № 315/16 встановлено факт накладання земельних ділянок, які складаються з двох фрагментів: 0,0067 га - площа накладки земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на земельну ділянку, визначену рішенням Житомирського обласного суду від 26 травня 1998 року; 0,0023 га - площа накладки земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на земельну ділянку, визначену рішенням Житомирського обласного суду від 26 травня 1998 року.

Невідповідність фактичних розмірів і площ земельних ділянок ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що вказані в генеральних планах до будинку та державних актах, могли виникнути при оформлені даних земельних ділянок.

Разом із тим суди, взявши за основу доказ - висновок земельно-технічної експертизи від 18 квітня 2016 року № 315/16, не звернули уваги на те, що експертом встановлено факт накладання спірних земельних ділянок.

При цьому суди не перевірили, чи досліджувались експертом правовстановлюючі документи на житловий будинок АДРЕСА_2, чи встановлювались в натурі на місцевості розміри і конфігурація земельної ділянки, виділеної ОСОБА_4, чи отримувався останньою правовстановлюючий документ на цю земельну ділянку.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте суди в порушення ст. ст. 212 -214, 315 ЦПКУкраїни зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнитичастково.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик