Справа № 495/7574/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017 року м. Білгород - Дністровський

Суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярський О.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання права власності, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Міністерства оборони України про визнання права власності на квартири № 31, 43, 49 в будинку № 20 по вул.. Перемоги в м. Білгород-Дністровському Одеської області, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та витребування майна у вигляді вказаних квартир.

Ухвалою суду від 14 листопада 2017 року провадження за вказаним позовом відкрито.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартири № 31, № 43, № 49 по вул.. Перемоги, 20 у м. Білгород-Дністровський Одеської області та шляхом заборони будь-яким особам проводити державну реєстрацію та вчиняти реєстраційні дії щодо вказаних квартир.

Свою заяву ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він в якості члена ЖБК «Дністровець-2» у період з 1993 по 1997 роки придбав та повністю викупив три трикімнатні квартири за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Перемоги, 20 за № 31, № 43, № 49. У 2005 році стало відомо, що вказаний будинок введено у експлуатацію. Тому, ОСОБА_1 звертався до голови ЖСК «Дністровець-2», начальника ПМК-71 ОСОБА_2 з приводу отримання трьох квартир, однак він вводив позивача в оману та квартир позивач так і не отримав, у звязку з чим у вересні 2005 він звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду та до цього часу перебуває у стані постійних судових суперечок з цього приводу. ОСОБА_1 стало відомо, що на час введення будинку в експлуатацію ОСОБА_2 вів перемовини з приводу купівлі-продажу квартир у буднику з ТОВ «Хмельницькбудінвест», з яким в подальшому були укладені договори, у тому числі і на вищезазначені три квартири.

Згідно із договором на дольову участь у будівництві житла 2004 року, укладеним між ЖСК «Дністровець-2» та ТОВ «Хмельницькбудінвест», останньому були передані в числі інших, і квартири позивача № 31, 43, 49. В подальшому, згідно з рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 18.11.2004 № 755 «Про оформлення права власності на квартири АДРЕСА_1 Перемоги, 20 у м. Білгород-Дністровському», на квартири позивача було оформлено право власності та видані свідоцтва про право власності ТОВ «Хмельницькбудінвест». Згідно із договором купівлі-продажу від 24.12.2004 ТОВ «Хмельницькбудінвест» передало серед інших і квартири № 31, 43, 49 у власність Міністерства оборони України.

Таким чином, заявник зазначає, що на даний момент невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що є загрозою втрати нерухомого майна.

Ознайомившись з заявою та дослідивши матеріали, якими позивач обґрунтовує вимогу про забезпечення позову, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову; забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п.1, 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії.

Так, за своєю правовою природою, забезпечення позову спрямовано на запобігання таких дій відповідача, які будуть спрямовані на приховання, знищення, продаж чи знецінення майна, що в свою чергу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», викладених у п. 4 постанови № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги (п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна від 03 червня 2016 року № 5).

Разом з тим, матеріалами справи та самої заяви не підтверджується наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, не встановлено намір відповідача відчужити спірні квартири. Наразі суду достеменно не відомо хто на сьогоднішній день є титулованим власником вказаних квартир, чи не будуть порушені права інших осіб в результаті застосування заходів забезпечення позову.

Також судом враховується імовірність безпідставного порушення прав відповідача у разі задоволення заяви. Так, у практиці Європейського Суду з прав людини (наприклад, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, наведенні обставини є недостатніми для встановлення того, що відповідач може утруднити чи зробити неможливим рішення суду у разі задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання права власності, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та витребування майна - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5 денний строк з дня проголошення ухвали заяви про апеляційне оскарження. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: