Провадження № 2/761/1767/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Лукянчук А.О., Припутневич В.І., Кривошия Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 про визнання права на користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах, з урахуванням уточнень від 02.03.2017 року, позивач просить: визнати за ним, ОСОБА_1, право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з часу реєстрації шлюбу - 10.11.2000 року проживає в квартирі АДРЕСА_1 разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, дружиною ОСОБА_6 та мамою дружини - ОСОБА_7, яка отримала квартиру в 1964 році та була її наймачем. Квартира є неприватизованою та перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва у Шевченківському районі. Після смерті дружини та її матері, позивач разом з сином залишилися проживати у квартирі та сплачували комунальні послуги. Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2012 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.09.2012 року встановлено факт його проживання в квартирі на законних підставах з 10.11.2000 року, тобто з часу реєстрації шлюбу. Зазначає позивач, що іншого житла він не має. Разом з тим, в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 року зазначено, що для реєстрації особи однією з вимог є подання документів, що підтверджують право на проживання в житлі. На думку позивача, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2012 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.09.2012 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 року є належними, допустимими доказами, які підтверджують факт його законного набуття права на користування квартирою, що, в свою чергу, надає йому право на реєстрацію місця проживання у квартирі.

Позивач, який водночас є законним представником третьої особи - ОСОБА_1, в судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, направив до суду клопотання про слухання справи у його відсутність та просить прийняти рішення на підставі наявних матеріалів справи.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили.

Тому суд у відповідності до положень статті 169 ЦПК України продовжив розгляд справи у відсутність сторін.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 листопада 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1.

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_5, як вбачається із свідоцтва про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 15 листопада 2007 року Серія НОМЕР_2.

В травні 2011 року ОСОБА_3 (рідний брат померлої ОСОБА_6.) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Крім того, просив усунути пошкодження в квартирі, нанесені ним в результаті несанкціонованого ремонту без дозволів та погоджень, відновити стіни санвузлу, встановити демонтований дверний блок, просив зобов'язати ОСОБА_1 сплатити у встановленому законом порядку надавачам послуг 50 % вартості житлово-комунальних послуг, які нараховувалися в період його проживання в квартирі з січня 2008 року по 31 березня 2011 року в розмірі 9 096,05 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2012 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про примусове виселення із самовільно захопленої квартири, зобов'язання здійснити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2012 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2012 року змінено, вирішено виключити з мотивувальної частини рішення посилання на ч.2 ст.160 СК України та вважати спір вирішеним на підставі ст.116 ЖК України, в іншій частині рішення залишено без змін.

Вищевказаними рішеннями було встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3, його син ОСОБА_4, та неповнолітній ОСОБА_5, 2001 р.н., який є сином покійної сестри позивача. Також встановлено, що в квартирі проживає батько неповнолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_1 Подружжя після шлюбу проживало у спірній квартирі разом із матір'ю дружини.

Наприкінці 2007 року основний наймач спірного приміщення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 померли.

Так же рішеннями встановлено, що ОСОБА_1, уклавши шлюб з ОСОБА_6 поселився до спірної квартири за згодою основного наймача - матері дружини ОСОБА_7

Як встановлено в судовому засіданні, на підставі вказаних рішень позивач звернувся до Шевченківського районного відділу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про реєстрацію свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Листом Шевченківського районного відділу ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві від 16 грудня 2014 року, ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації місця проживання у зв'язку з відсутністю підстав на реєстрацію.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Шевченківського РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення Шевченківського РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язання Шевченківського РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві зареєструвати ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківського РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 02 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Київського Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2015 року залишено без змін.

Вказаними рішеннями встановлено, що в 2007 році ОСОБА_7 та її дочка ОСОБА_6 померли, тому у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 залишився проживати разом зі своїм малолітнім сином.

Відповідно до ч. 3 статті 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Стаття 29 ЦК України визначає, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Водночас згідно з положеннями статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до статті 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Стаття 9 ЖК УРСР передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як вбачається із довідки про зареєстрованих в квартирі від 22.02.2017 року №439, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 (син) 1970 р.н. (з 1990 року), ОСОБА_4 (онук з 2011 року) 2000 р.н., ОСОБА_5 (онук з 2001 року) 2001 р.н.. Особовий рахунок відкритий на ОСОБА_7, що зазначена, як померла.

Також в судовому засіданні встановлено, що саме позивач сплачує за житлово-комунальні послуги.

Отже, так як судовими рішеннями встановлено факт проживання позивача разом зі своїм сином в квартирі АДРЕСА_1, вселення позивача відбулось за згодою наймача, це приміщення є постійним місцем їх проживання, позивач несе тягар утримання майна, письмовими угодами не встановлювався порядок користування квартирою. В той же час в судовому засіданні не встановлено факту самовільного зайняття житлового приміщення позивачем.

Враховуючи всі обставини справи у їх сукупності, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст.64, 65 64 ЖК УРСР, ст.ст.3, 10, 11, 57-88, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 про визнання права на користування квартирою - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя: Н.Г.Притула