АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Беринді О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання частково недійсним договору факторингу, припинення дії, яка порушує право,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Омега Банк» та просила визнати частково недійсним договір факторингу № 15 від 28.11.2012 укладений між ПАТ «Сведбанк» та TOB «Факторингова компанія «Вектор плюс», додаток № 1 до договору факторингу від 28.11.2012 в частині передачі (відступлення) прав вимоги за кредитним договором № 2706/0907/71-335 від 05.09.2007, від первинного кредитора ПАТ «Сведбанк» до нового кредитора ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» стосовно вимог до ОСОБА_3; визнати незаконними дії ПАТ «Сведбанк» стосовно передання та розголошення персональних даних ОСОБА_3 та розголошення банківської таємниці третім особам.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.01.2017 в задоволенні позову відмовлено.

Справа № 756/6272/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3644/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Яценко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що первинний кредитор і позичальник в тексті кредитного договору визначилися, що будь-яка заміна сторони кредитного договору має відбуватися за письмовою згодою іншої сторони і відбуватися шляхом підписання додаткової угоди, а тому дії відповідача і третьої особи по укладенню договору факторингу в частині передачі прав вимог за кредитним договором суперечить положенням кредитного договору. Зазначила, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, передав текст договору, конфіденційну інформацію, матеріали, що стосуються договору без попередньої згоди третій особі.

В судовому засідання представник позивача підтримав вказані у апеляційній скарзі доводи та просив суд її задовольнити .

Представник третьої особи просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги в зв'язку з її безпідставністю, вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню або зміні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представника третьої особи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк» та TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено Договір факторингу №15 з дотриманням чинних норм цивільного законодавства та без порушення будь-яких прав позивача в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що 05.09.2007 між ОСОБА_3 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено кредитний договір №2706/0907/71-335, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 193 000,00 доларів США на строк до 05.09.2032 (т. 1, а. с. 14-19). Свої обов'язки за вказаним договором Банк виконав. Позивач в свою чергу з 2012 року практично перестав сплачувати кошти за кредитним договором.

28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено Договір факторингу №15, відповідно до умов якого до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги до ОСОБА_3 по кредитному договору №2706/0907/71-335 від 05.09.2007 (т. 1, а. с. 32- 38).

Згідно статуту ПАТ «ОМЕГА БАНК» рішенням загальних зборів акціонерів від 29.04.2013 ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на ПАТ «ОМЕГА БАНК», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ПАТ «Сведбанк» (т. 1, а. с. 135-138).

Позивач, вважаючи, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мав необхідного обсягу цивільної правоздатності для укладення Договору факторингу з вищезгаданим Банком , оскільки не мав ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій та не повідомив позивача, як сторону кредитного Договору, про заміну стягувача, Банк при укладанні договору факторингу безпідставно надав ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» данні про позивача чим, на думку останнього, порушив банківську таємницю, а тому звернувся із вказаним позовом до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином .

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК Українизаміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог діючого законодавства відступлення права вимоги - це заміна кредитора в зобов'язанні. Загальні вимоги до порядку заміни кредитора в зобов'язанні визначені у Гл. 47 ЦК України. Стаття 510 ЦК Українивизначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відступлення права вимоги може здійснюватись як на підставі договору купівлі-продажу заборгованості, так і на підставі договору дарування, договору міни тощо. Зокрема, згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З наведеного можливо зробити висновок про те, що заінтересована особа може визнати правочин недійсним в судовому порядку не в будь-якому випадку, а за наявності доказів на підтвердження того, що цим правочином порушуються його права та законні інтереси.

Різновидом договору про відступлення права вимоги є договір факторингу.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Відповідно до положень ст. 1077 ЦК Україниза договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому.

Згідно з ч. 3 ст. 1079 ЦК України визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що договір факторингу може бути укладений між установами, які мають право здійснювати факторингові операції, при підписанні сторонами такого договору згода боржника не потрібна.

Враховуючи, що при розгляді справи було встановлено, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс»має право здійснювати факторингові операції, а позивач не довів факту заподіяння йому шкоди, у зв'язку з укладанням вищезгаданого договору, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вищезгаданого позову правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відповідного дозволу (ліцензії) на відступлення прав вимоги (ст. 227 ЦК України) не може бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки така ліцензія для фактора не є обов'язковою (т.1, а. с. 129).

Посилання представника позивач на той факт, що позивач мав реальну можливість щодо погашення вказаної заборгованості в іноземній валюті, але був позбавлений такої можливості, у зв'язку з відсутністю у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідної ліцензії, на думку колегії суддів не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки при розгляді апеляційної скарги представник позивача не довів як факту наявності у позивача коштів в іноземній валюті на погашення кредитних зобовязань за кредитним договором, так і факту його звернення, як до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», так і до ПАТ «Омега Банк» з приводу її погашення.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо охорони Банківської таємниці, передавши ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» текст договору та данні позивача, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до п. 10.8 Кредитного договору від 05.09.2007 кожна зі сторін зобов'язується зберігати повну конфіденційність фінансової, комерційної інформації, отриманої від іншої сторони. Передача такої інформації третім особам, за винятком уповноважених організацій, можлива лише з письмової згоди обох сторін, а також у випадках передбачених законодавством України.

Відповідно до п. 10.5 даного Кредитного договору Банк має повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди Позичальника.

Таким чином, укладення зазначеного договору факторингу відбувалося як на підставі умов кредитного договору, так і на підставі норм права, які регулюють спірні правовідносини, тобто на підставі Закону.

В зв'язку з чим і вказані обставини не спростовують висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що позичальника не було повідомлено про заміну сторони кредитного договору, в зв'язку з чим для нього наступили негативні наслідки, спростовуються матеріалами справи в зв'язку з чим не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризики настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредитору є належним виконанням .

Таким чином, законодавець поклав саме на нового кредитора усі ризики щодо виконання договору з приводу неналежного повідомлення боржника про заміну стягувача.

Враховуючи наведені обставини та той факт, що боржник умови кредитного договору перестала виконувати в 2011 році, не сплачувала свій борг, ні позичальнику ПАТ «Сведбанк», ні правонаступнику ТОВ «ФК «Вектор Плюс», колегія суддів вважає, що і зазначений довід не спростовує висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем факту порушення його прав при укладанні спірного договору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при розгляді справи суд першої інстанції порушив вимоги Цивільно-процесуального законодавства з приводу вимог щодо вмотивованості рішення суду, разом з тим на підставі ч. 2 ст. 308 ЦПК України, вважає за можливе не скасовувати правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, враховуючи вище викладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції, а тому не заслуговують на увагу.

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк