Справа № 500/358/17
Провадження № 2/500/1489/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Адамова А.С.,

при секретарі Шлєхтенко О.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

25.01.2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за нею як за спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої 25.02.2016 року, право власності на 9/50 частин житлового домоволодіння, що розташоване за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, б. 35, мотивуючи тим, що приватним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового домоволодіння, у звязку з тим, що частка померлої не визначена в праві спільної сумісної власності на 13/50 частин вказаного житлового домоволодіння, а на 1/20 частину відсутні правовстановлюючі документи на імя померлої. Згідно ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянин, а правовстановлюючий документ на житловий будинок договір купівлі-продажу, зареєстрований на Одеській товарній біржі.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна № 4196, посвідченого Одеською товарною біржею, від 22.03.1999 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, остання є власником 1/20 частини житлового будинку по вул. Кишинівська, № 35 в м. Ізмаїл Одеської області, та яка повністю розрахувалася з продавцем, про що свідчить п. 5 укладеного Договору, крім того, на виконання умов укладеного договору спадкодавцем ОСОБА_4 проведено реєстрацію договору та переоформлення технічної документації на придбане нерухоме майно, про що свідчить запис, проведений органами КП МБТІ в техдокументації. З моменту придбання нерухомого майна вона відкрито володіла та користувалася ним.

Правові підстави для реєстрації вказаної угоди підтверджені також довідкою, виданою КП «Ізмаїльське МБТІ» від 15.03.2017 року за №339.

На теперішній час вказаний договір не оскаржений та не скасований, а одна із сторін за договором ОСОБА_4 померла 25.02.2016 року.

Відповідно до ст.ст. 128, 224, 227 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час виникнення правовідносин, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму.

Згідно ст.ст. 328, 334, 655, 657 ЦК України, діючого на час розгляду справи, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності визнається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно ст.15 Закону України "Про товарну біржу" угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Відповідно до пунктів 1.1., 1.4., 1.7., 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року № 121, Інструкція визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1.д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис.

Додатком 1 до вказаної Інструкції визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна. Відповідно до пункту 9 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею».

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що реєстрація за ОСОБА_4 права власності на 1/20 частину житлового будинку по вул. Кишинівська, №35 в м. Ізмаїл Одеської області здійснена відповідно до діючого на той час законодавства.

З оглядом на вищевказане, враховуючи, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, суд визнає вищевказаний договір дійсним. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення договорів не вимагається.

Право власності на 1/20 частину житлового будинку по вул. Кишинівська, №35 в м. Ізмаїл Одеської області, таким чином, за ОСОБА_4 встановлюється відповідно ст.328 ЦК України.

Згідно свідоцтва про право власності від №1267 від 27.01.1993р. 13/50 частин від всього домоволодіння по вул. Кишинівська, №35 в м. Ізмаїл Одеської області належить ОСОБА_4, ОСОБА_3 на праві приватної власності. В цілому 13/50 часток вказаного домоволодіння складається із двох жилих будинків. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради народних депутатів від 27.01.1993р.

Згідно технічної документації, виготовленої Ізмаїльським МБТІ у 2003 році, по вул.Кишинівська, б. 35, в м. Ізмаїлі Одеської області розташований житловий будинок, власником 18/100 часток якого зареєстрована ОСОБА_4.

Згідно довідки №339 від 15.03.2017р. КП «Ізмаїльське МБТІ» ОСОБА_4 є власником 1/20 та 13/50 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, б. 35.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 446843 від 26.02.2016 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 померла 25.02.2016 року.

Після смерті ОСОБА_4, згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить, зокрема 9/50 частин житлового домоволодіння, що розташоване за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, б. 35.

Відповідно до заповіту, посвідченого 25.11.2009 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №3106, ОСОБА_4 заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що за законом на день смерті вона буде матиме право, у тому числі всю належну їй на праві приватної власності частку житлового домоволодіння з господарськими будівлями, з надвірними спорудами та присадибною земельною ділянкою, що складає квартиру за №4 і знаходиться за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, б. 35, ОСОБА_2 та ОСОБА_7.

Вказаний заповіт є чинним, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №44446961 від 13.07.2016р.

Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту, після смерті ОСОБА_4 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Як встановлено судом, позивач спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла, оскільки в установлений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини, копія якої наявна у матеріалах справи.

Іншій спадкоємець першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_3, який від прийняття спадщини відмовився про що надав до нотаріуса відповідну заяву, копія якої наявна в матеріалах справи.

На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, письмовою відповіддю №733/02-14 від 01.12.2016р. приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу ОСОБА_8 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового домоволодіння, у звязку з тим, що частка померлої не визначена в праві спільної сумісної власності на 13/50 частин вказаного житлового домоволодіння, а на 1/20 частину відсутні правовстановлюючі документи на імя померлої. Згідно ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянин, а правовстановлюючий документ на житловий будинок договір купівлі-продажу, зареєстрований на Одеській товарній біржі.

Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Таким чином, судом встановлено, що позивач є спадкоємницею за заповітом, спадщину після померлої прийняла шляхом подачі в установлений законом строк відповідної заяви до нотаріуса, іншій спадкоємець ОСОБА_3 відмовився від прийняття спадщини шляхом подачі відповідної заяви до нотаріуса в установлений законом строк, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4 немає, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за нею права власності на спадкову власність, право власності спадкодавця на яке підтверджено належними доказами.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої 25.02.2016 року, право власності на 9/50 частин житлового домоволодіння, що розташоване за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул.Кишинівська, б. 35.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.03.2017р.

Суддя: ОСОБА_9