22-ц/775/211/2017(м)
Головуючий І інстанції Кузнецов Д.В. Єдиний унікальний номер 264/3927/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/211/2017(м)
Категорія 39 Доповідач Барков В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

ОСОБА_1,

секретар Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2, який є правонаступником ОСОБА_3, на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, який є правонаступником ОСОБА_3, третя особа Третя Маріупольська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 06 липня 2007 року померла її мати ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина на вклади в Ощадбанку та житловий будинок №19 по вул. Огородня в смт. Сартана м. Маріуполя Донецької області. Спадкоємцями за законом після смерті матері є вона та її брат ОСОБА_3 У встановлений законом строк спадщину прийняла лише вона. Відповідач протягом 6-місячного строку не звернувся до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, в будинку із матерю не проживав і зареєстрований не був. У звязку із цим вважала, що є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_6 під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка уточнила свої вимоги та просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №1-985 від 08 жовтня 2013 року, яке видано ОСОБА_3 Державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 після смерті батька. При цьому посилалася на те, що в 1979 році помер їх батько ОСОБА_8, якому на праві власності належав житловий будинок №19 по вул. Огородня в м. Маріуполі, в якому проживали вони з відповідачем та їх матір. Вважає, що оскільки вона на момент відкриття спадщини після смерті батька в 1979 році була неповнолітньою, тому також має право на частку в спадковому майні, але нотаріусом при видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину в 2013 році після смерті батька на ? частку домоволодіння не було враховано прав всіх спадкоємців. Будь-яких заяв про відмову від прийняття спадщини вона не подавала, а тому мала право на отримання частки після смерті батька.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті 30 червня 1979 року ОСОБА_8, видане державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстроване в реєстрі за №1-985 від 08 жовтня 2013 року, на імя ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Після відкриття апеляційного провадження у справі апелянт ОСОБА_3 помер в звязку з чим в якості його правонаступника було залучено спадкоємця ОСОБА_5 (а.с. 155-159, 161).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_5, який є правонаступником ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_9, який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення позивачки ОСОБА_4 та її представника адвоката ОСОБА_10, які заперечували проти задоволення скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову відмовити з таких підстав.

Відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками позивачки ОСОБА_11 є ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (а.с. 26).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого будинком одруження міста Жданова 20 лютого 1985 року, ОСОБА_11 уклала шлюб із ОСОБА_12 та після одруження їй присвоєно прізвище «Шабанова» (а.с. 27).

30 червня 1979 року помер ОСОБА_8, про що Приморською селищною радою Ради народних депутатів м. Жданова Донецької області було видане свідоцтво про смерть від 02 липня 1979 року серії ІІ-НО№402918 (а.с.38).

Зі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Приморською селищною радою 03 березня 1964 року та зареєстрованого в Жданівському міському бюро технічної інвентаризації 10 березня 1964 року вбачається, що домоволодіння по вулиці Огородня, 19 в селищі Приморське на праві особистої власності належить голові колгоспного двору ОСОБА_8 (а.с. 30).

Відповідно до ч. 1 ст. 563 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР) у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відкривається.

Згідно із ч. 1 ст. 120, ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до розяснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом цих Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного зясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим (правові позиції Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15 та від 24 грудня 2014 року № 6-192цс14).

Доказів правильності віднесення спірного будинку до колгоспного двору позивачкою суду не надано.

Не надано таких доказів і апеляційному суду.

Крім того, по за увагою суду першої інстанції залишився також і той факт, що голова колгоспного двору ОСОБА_8 помер до набрання чинності Законом України «Про власність».

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що оскільки судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а позивачкою не доведено незаконність оскаржуваного нею свідоцтва про право на спадщину за законом виходячи з належності спірного домоволодіння до колгоспного двору на момент смерті його голови, ухвалене судом рішення необхідно скасувати, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який є правонаступником ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 лютого 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, який є правонаступником ОСОБА_3, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді В.М. Барков

ОСОБА_13

ОСОБА_1