Справа № 405/5367/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

з участю адвоката: Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич Оксани Федорівни, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про визнання недійсним державної реєстрації права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати недійсною державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, вчинене державним реєстратором - нотаріусом Данич Оксаною Федорівною 13.01.2016 року та відповідно до якого зареєстровано право власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на комплекс будівель за адресою: м. Кіровоград вул. Родімцева генерала, 96. Позов обґрунтовано тим, що Підставою виникнення права власності відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності є: іпотечний договір серія та № 29, виданий 15.01.2008 року, видавник: Приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Ваврентович В.І. підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27802236 від 13.01.2016 року, власником зазначено ПАТ «Укрсоцбанк», , адреса: м. Київ вулиця Ковпака, 29.

Вважає дану реєстрацію незаконною, вчиненою з порушенням вимог діючого законодавства і яка має бути визнана недійсною, так як відповідно до ст. 4 Іпотечного договору від 15.08.2008 року, укладеного між банком та його батьком ОСОБА_5, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов»язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїм правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання, але ні ОСОБА_5, ні ним не укладався договір про задоволення вимог іпотеко держателя та і в самому іпотечному договорі відсутнє відповідне застереження.

Нотаріус не погодив з ним, як спадкоємцем ОСОБА_5, оцінку майна та інші істотні умови договору, зокрема, його не було повідомлено про вчинення даної нотаріальної дії. Всі спірні питання, що виникають з даного договору, мають вирішуватись в судовому порядку, нотаріусом проігноровано вимоги пункту 6.1 договору.

Вказує, що ОСОБА_5 - його батько, помер ІНФОРМАЦІЯ_1, ним подана заява про прийняття спадщини після смерті батька та заведена спадкова справа. Поза увагою нотаріуса залишився вказаний факт, його не було повідомлено про перехід права власності до ПАТ «Укрсоцбанк» на спірні будівлі, чим порушено його право власності на даний об»єкт. Крім того, на вказаний об»єкт нерухомого майна накладено арешти (обтяження) іншими фізичними та юридичними особами, зокрема, відділами ДВС, що також незаконно проігноровано нотаріусом.

Враховуючи вказані обставини, норми діючого законодавства, просить задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини, що в ньому викладені та просила позов задовольнити.

Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з»явились, про час та місце слухання справи повідомлені, при цьому надали заяви про розгляд справи без їх участі, відповідачем надано письмові пояснення щодо позову, а представником банку письмові заперечення проти позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 15.01.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі начальника Міщенко Л.В., яка діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу балик Т.М. 07.12.2007 року за № 4692 та Положення про Кіровоградську обласну філію Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов»язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 420/008-ФО2 від 14.01.2008 року, укладеним між іпотекодежателем та іпотекодавцем, комплекс будівель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1190,0 кв.м та належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради 19.12.2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради № 1634 від 18.12.2006 року. Вартість майна за згодою сторін визначена 3 935 720,00 грн.

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується актовим записом про смерть № 1087 міського відділу по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції. Позивачем - ОСОБА_2 подана заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, яка прийнята приватним нотаріусом кіровоградського міського нотаріального округу титаренко Н.В. 18.10.2013 року, зареєстрована за № 67 та заведена спадкова справа № 28/2013.

За змістом ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов»язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред»явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред»явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред»явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені чч. 2, 3 цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 17 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть іпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до ст. 23 цього Закону у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов»язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов»язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов»язань переходять обов»язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 зазначеного Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Як вбачається із договору іпотеки від 15 січня 2008 року, реєстровий № 29, підпункт 4.5.5 статті 4 містить іпотечне застереження, згідно якого іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, один із способів якого є передача ілотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених Іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Обов'язок погодження з іпотекодавцем (чи особою, що успадкувала права та обов'язки за іпотечним договором в силу закону або заповіту) оцінки майна та повідомлення його державну реєстрацію права власності чи перехід права власності не передбачено ні Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ні Законом України «Про нотаріат» або Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень чи Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно не є нотаріальною дією, передбаченою ст. 34 Закону України «Про нотаріат», а тому доводи позивача про неможливість реєстрації права власності з підстав добровільного урегулювання між сторонами процедури третейського розгляду спорів не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки згідно стати 3 Закону України «Про третейські суди», завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону. Статтями 5, 6 цього Закону визначено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки, та інших, визначених цим законом.

Статтею 23 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-I «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

У разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2467цс15; від 25 травня 2016 року у справі № 6-2858цс15).

Підстави для державної реєстрації прав визначені у статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема у пункті 1 частини першої вказано, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

За такого правового врегулювання, звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки здійснюється виключно за умови надання до державного реєстратора відповідних документів, наступного їх аналізу та прийняття відповідного рішення за результатами їх розгляду.

Судом не приймаються до уваги посилання позивача на те, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки вимагає укладення окремого договору між іпотекодержателем та ілотекодавцем. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 22.01.2015 року у справі № К/800/38143/14, від 25.09.2014 року у справі № К/800/31572/14, від 22.07.2014 року у справі № КУ800/27837/14, в постанові Вищого адміністративного суду України від 05.06.2014 року у справі №К/9991/793 81/12.

Згідно з ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов»язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Частиною третьою ст.36 цього Закону визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання в порядку, установленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Відповідно до роз»яснень Верховного Суду України (узагальнення) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»), якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі ст.16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Ця позиція підтримується практикою Верховного Суду України (постанови: від 26.12.2011 року у справі № 3-139гс11/33/14; від 11.12.2013 року № 6-124цс13).

Враховуючи вищевикладене у суду відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить витрати по даній справі за рахунок позивача.

На підставі викладеного і ст. ст. 16, 335, 376, 392, 575, 589, 590, 1281 ЦК України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсною державної реєстрації права власності на нерухоме майно - відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом десяти днів.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда Шевченко