Провадження № 2/582/10/17
Справа № 582/1008/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р.

Недригайлівський районний суд Сумської області в складі :

головуючого судді - Жмурченка В.Д.

за участю секретаря - Коваль В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Недригайлів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,-

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок дерев'яний, обкладений цеглою А-1, житловою площею 33,0 кв.м., загальною площею 70,5 кв.м., та надвірні споруди: сарай шлаковий Б, сарай шлаковий В, навіс Г, сарай цегляний Д, погріб цегляний ПГ, огорожу дощату №1-3, що знаходиться в АДРЕСА_1, за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, надавши суду письмове заперечення проти позову, а також пояснила суду, що їй на праві приватної власності належить спірний будинок, а позивачка проживає в даному будинку за її згодою. Крім того просить суд стягнути на її користь з позивачки понесені нею витрати на правову допомогу адвоката в сумі 1650 грн.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, пояснивши суду, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є його власником. Заявлену вимогу ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на її користь понесені нею витрати на правову допомогу адвоката в сумі 1650 грн. підтримав в повному обсязі.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 12.01.2009 р. (а.с.11). Її право власності було зареєстроване 12.02.2009 р. (а.с.13-14).

Дане нерухоме майно ОСОБА_2 отримала у власність за вільним волевиявленням його попереднього власника, а також за згодою, а відповідно - і за обізнаністю позивачки. Даний факт було встановлено в рішенні Апеляційного суду Сумської області від 22 грудня 2015 року (а.с.33-36).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі не підлягають доказуванню.

Отже, з аналізу пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що позивач знав, що домоволодіння належало і належить відповідачці і копії правовстановлюючих документів на право власності, на які він посилається є тому підтвердженням.

Відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

Крім того, в п.6 Листа ВССУ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне.

Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

Відтак, підстав для визнання права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_1 за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, немає.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України.

Щодо вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на її користь понесені нею витрати на правову допомогу адвоката, на думку суду дана вимога підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно роз'яснень у п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах"

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. № 10 роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у розмірі 1378 грн. 00 коп.

З вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу за годину роботи не може перевищувати 551 грн. 20 коп. (1378 грн. х 40%) та бути нижчим 8 грн. 29 коп.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 згідно Договору про надання правової допомоги у даній цивільній справі від 01 листопада 2016 року:

- за вивчення позовної заяви ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю та доданих до неї документів, а також документів, наданих нею та за надання усної консультації щодо вирішення спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, сплатила адвокату Ясинок М.М. за 1 год. 30 хв. роботи - 450 (чотириста п'ятдесят) грн.;

- за складання письмового заперечення на позовну заяву по даній справі, сплатила адвокату Ясинок М.М. за 3 години роботи - 1200 (одну тисячу двісті) грн.

Тобто позивачка понесла витрати на правову допомогу в розмірі 1650 (одна тисяча шістсот п'ятдесят) грн., що підтверджується квитанцією від 01.11.2016 р. (а.с.40).

Виходячи з наведеного, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума понесених витрат на правову допомогу в розмірі 1650 (одна тисяча шістсот п'ятдесят) грн., що підтверджено документально.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 64, 88, 197, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 жительки АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, жительки АДРЕСА_2, понесені нею витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 1650 (одна тисяча шістсот п'ятдесят) грн.

Це рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Недригайлівський районний суд шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:підпис З оригіналом згідно

Суддя В. Д. Жмурченко