Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Ковальчук Н.М.., ОСОБА_1

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, Володимирецької державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, Володимирецької державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом задоволено.

Визнано заповіт ОСОБА_6 посвідчений 19 жовтня 2012 року секретарем Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області та зареєстрований у реєстрі за №166 нікчемним.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 у спадковій справі №213/2014 видане 12 березня 2015 року на імя ОСОБА_2, зареєстроване за №267 про право власності на земельну ділянку площею 1,5995 га для ведення особистого селянського господарства.

Вирішено питання про судовий збір..

В поданій на рішення апеляційній скарзі представник відповідача вказує на його незаконність, оскільки судом неповно зясовано обставини, які мають значення для справи. Судом зроблені помилкові висновки, які не відповідають нормам матеріального права, в частині встановлення нікчемності (недійсності) заповіту з підстав порушення вимог щодо форми та порядку його посвідчення .

Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що визнання факту нікчемності спірного заповіту не може бути предметом спору у судовому засіданні та зазначає, що позовна вимога про визнання факту нікчемності заповіту не заявлялася.

Судом не враховано розяснення п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 та те, що між сторонами існує спір щодо нікчемності правочину.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Форма заповіту передбачає обов'язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними устаттях 1251-1252 ЦК України (ч. 3 ст. 1247 ЦК України).

Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Установлено, що заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 посвідчений секретарем виконкому ОСОБА_5 сільської ради Межівського району Дніпропетровської області 19 жовтня 2012 року та зареєстрований у реєстрі за №166.

Із тексту оспорюваного заповіту вбачається, що в ньому не заначено дату та місця його складання, крім того в посвідчувальному написі не вказано час його посвідчення

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку, що заповіт ОСОБА_6 на імя ОСОБА_2 посвідчений 19 жовтня 2012 року був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення і у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 1257 ЦК України він є нікчемним, а тому на підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з яким погоджується і апеляційний суд.

Доводи апеляційної скарги проте, що місце складення заповіту вказано у абзаці 4 тексту заповіту не заслуговують на увагу, оскільки слова « в приміщенні ОСОБА_5 сільської ради о 10год 00 хв.» свідчать лише про місце його прочитання та підписання заповідачем.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги проте, що позовні вимоги про визнання заповіту нікчемним не заявлялись, оскільки із позовної заяви вбачається, що обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач покликався на те, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. А тому судом підставно встановлено нікчемність заповіту, оскільки визнання такого заповіту недійсним, на підставі ст.215 ЦК України, судом не вимагається

Разом з тим, з мотивувальної частини рішення вбачається, що судом встановлено нікчемність заповіту, однак в резолютивній частині рішення в порушення вимог ст. 215 ЦПК України суд визнав оспорюваний заповіт нікчемним.

Враховуючи, що між сторонами існує спір з даного приводу, визнання недійсним такого заповіту судом не вимагається з огляду на те, що він є недійсним в силу закону. В той же час, встановлення нікчемності заповіту рішенням суду необхідно для захисту прав спадкоємця - позивача, а тому, колегія суддів вважала за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, уточнивши його резолютивну частину.

Доводи апеляційної скарги проте, що рішенням Володимирецького районного суду від 18.07.2016 року вже визнано право ОСОБА_2 на спадкове майно за заповітом і судом не встановлено його нікчемності, а тому встановлені судом обставини не підлягають повторному доведенню безпідставні, оскільки вказане рішення постановлене з інших правових підстав, будь-яких висновків щодо його форми та посвідчення не містить.

Інші доводи викладені у апеляційній скарзі висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, ст.ст.215,216,1254,1257 ЦК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Абзац 2 рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року змінити та викласти резолютивну частину в такій редакції:

«Встановити нікчемність заповіту посвідченого секретарем виконкому ОСОБА_5 сільської ради Межівського району Дніпропетровської області 19 жовтня 2012 року та зареєстрованого у реєстрі за №166.»

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: