У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: позивача та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 16 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики грошей в сумі 371 000 гривень від 20 грудня 2013 року недійсним. Мотивуючи вимоги, позивач посилалася на його безгрошовість.

Рішенням Рівненського районного суду від 16 березня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликалась на його необґрунтованість і незаконність через порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважала, що судом не застосовано закон, який підлягав до застосування, не досліджено доказів в їх сукупності. При цьому надано перевагу голослівним пояснення представника відповідача. У мотивувальній частині рішення суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, однак у резолютивній частині відмовив у задоволенні позову. Оскільки вона 20 грудня 2013 року підписала три різних договори (договір відновлювальної кредитної лінії, договір іпотеки на житловий будинок та договір позики грошей), тому вважала, що вони стосувалися та вчинялися у продовження єдиної фінансової послуги, яку їй надав банк.

Судом не було взято до уваги, що особи, які ввели її в оману та брали участь у оформленні фінансової послуги, наданої банком, є родичами відповідача. Відмовляючи в задоволенні її позову, суд помилково послався, що власне недбальство чи незнання закону однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд не дав оцінки іншим доводам в їх сукупності з доказами, наявними в матеріалах справи, та поясненням сторін і показанням свідків, які допитувались в судовому засіданні щодо відсутності передачі грошових коштів та помилки відносно обставин, які склалися в один день в рамках однієї фінансової послуги.

Заперечувала передачу їй будь-яких коштів ОСОБА_2, а тому переконана, що договір позики грошей від 20 грудня 2013 року є недійсним. Доводила, що оспорюваний договір фактично дублює договір кредиту, що укладений між нею та банком.

Показання свідка ОСОБА_3, який є зятем відповідача, вважала такими, що навмисно перекручують обставини не на її користь. Такими, що не відповідають обставинам справи, є показання також ОСОБА_2 та ОСОБА_4

На її думку, оспорюваний договір укладено в письмовій формі із урахуванням вимог ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, однак суд неправомірно застосував ч. 2 ст. 1047 ЦК України з передбаченням можливості, а не обовязку, представлення позичальником на підтвердження укладання договору позики та його умов відповідної розписки щодо передачі грошових коштів.

З цих міркувань просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем на підтвердження своїх вимог не надано належних і переконливих доказів, які вказували би про безгрошовість оспорюваної позики. Оскільки позов є недоведеним, тому в його задоволенні було відмовлено.

Матеріалами справи встановлено, що 20 грудня 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_5 кредит" (далі ПАТ "ОСОБА_5 кредит" або банк) укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-245ю/2013/2-1 в межах максимального ліміту заборгованості до 360 000 гривень (а.с. 46-49, зв.).

З метою повернення отриманих кредитних коштів 20 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та банком укладено договір застави майнових прав № 04-899/1/1 (а.с. 46-49, зв.). З тих самих міркувань тоді ж між ПАТ "ОСОБА_5 кредит" і ОСОБА_6 укладено договір застави майнових прав №04-898/1-1 (а.с. 28-30).

Того ж числа між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошей (а.с. 4). За умовами правочину позикодавець передав, а позичальник (ОСОБА_1О.) отримала у користування суму в розмірі 371 000 гривень, що еквівалентно на дату укладання договору 46 415, 61 доларів США. Позичальник зобовязався повернути таку ж суму до 29 грудня 2014 року. Відповідно до пунктів 3,4 договору позики сума позики була передана позикодавцем до підписання договору. Сторони своїми підписами підтвердили факт передачі грошей, а також засвідчили, що договір відповідає дійсним намірам сторін.

Згідно з п. 8 договору з метою забезпечення виконання зобовязань позичальником сторони домовились укласти договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки, які є особистою власністю позичальника. Тоді ж між сторонами з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики укладено договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстраційний № 1114. За цим договором ОСОБА_1 передала в заставу ОСОБА_2 житловий будинок, що знаходиться по вулиці Залізнична, 5, в с. Великий Олексин Рівненського району Рівненської області та земельну ділянку, кадастровий номер 562489500:07:035:0494, площею 0,1228 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходиться у тому ж населеному пункті (а.с. 51-53).

Вважаючи, що договір позики грошей є недійсним в силу його безгрошовості, у лютому 2015 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання його недійсним.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Норми ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачають обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно зі ст.ст. 526, 545 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що насправді грошові кошти у розмірі 371 000 гривень відповідачем на користь ОСОБА_1 не передавалися, не заслуговують на увагу, виходячи з такого.

З правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16, вбачається, що поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Будь-яких доказів на підтвердження факту безгрошовості за оспорюваним договором позивачем надано не було, а судом не було здобуто.

Відповідно до ст.ст. 11, 10 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не можна погодитися і з твердженнями автора скарги про те, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення зроблено висновок про задоволення позову, тоді як резолютивна частина містить чітку вказівку про відмову в позові.

Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

Оскільки наведений факт слід розуміти як описку, тому не існує жодних перешкод для заінтересованої особи звернутися до суду з відповідною заявою, яка має бути розглянута протягом десяти днів. Ця описка може бути виправлена також безпосередньо і судом без звернення сторони.

Доводи ОСОБА_1 про зловмисну домовленість між нотаріусом та позикодавцем в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, а будь-яких даних про вчинення такого факту позивачем представлено не було.

Колегією суддів заперечуються посилання позивача на неправильну оцінку доказів у справі, а також на інші порушення норм процесуального права.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких порушень ОСОБА_1 надано не було, а апеляційним судом не було здобуто.

Решта доводів позивача про незаконність оскаржуваного рішення також не ґрунтуються на матеріалах справи і є голослівними.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: