Справа № 635/3123/17
Провадження № 2/635/2229/2017
Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
07 листопада 2017 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Полєхіна А.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Лисенко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоров`я «Центр первинної медико-санітарної допомоги сел. Пісочин Харківського району» про визнання незаконними дій, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення невиплаченої заробітної плати,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Комунального закладу охорони здоров`я «Центр первинної медико-санітарної допомоги сел. Пісочин Харківського району» в якій просить визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного його звільнення за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Поновити його на посаді лікаря загальної практики-сімейної медицини до Комунального закладу охорони здоров`я «Центр первинної медико-санітарної допомоги сел. Пісочин Харківського району», зобов`язати відповідача скасувати наказ №43 від 10 травня 2017 року із одночасним внесенням відповідного запису до його особової справи (особової Картки та у подальшому внесення запису до трудової книжки); зобов`язати відповідача у наказі про скасування наказу про звільнення зазначити про припинення ним виконання посадових обов`язків у зв`язку з призовом на строкову військову службу за призовом під час мобілізації; зобов`язати відповідача надати йому довідку про нараховану та виплачену заробітну плату та стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за весь період дії Наказу №43 від 10 травня 2017 року без нарахування податків та єдиного соціального внеску.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 01 серпня 2016 року він був прийнятий на посаду лікаря загальної практики-сімейної медицини до Комунального закладу охорони здоров`я «Центр первинної медико-санітарної допомоги сел. Пісочин Харківського району».

10 травня 2017 року між ним та Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України генерала армії України Полторака С.Т. було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу.

У зв`язку із укладенням зазначеного контракту його було незаконно звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України) відповідно до Наказу №43 від 10 травня 2017 року.

Звільнення з займаної посади вважає незаконним, а підставу звільнення такою, що не відповідає дійсності.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 ст. 1 ЗУ «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року, у якому передбачено, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року, особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації особливий період не діє.

Останнє рішення про проведення часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України №15 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», у відповідності до якого оголошено та проведено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України ЗУ «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року, який набрав чинності 20 січня 2015 року.

Таким чином, особливий період у відповідності з Указом Президента «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року діяв з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Позивач уклав контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України 10 травня 2017 року, отже на момент укладення контракту мобілізація не проводилася, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

А за змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на садах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до записів у трудовій книжці, 01 серпня 2016 року на підставі Наказу №51 від 01 серпня 2016 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду лікаря загальної практики-сімейної медицини у Комунальний заклад охорони здоров`я «Центр первинної медико-санітарної допомоги» смт. Пісочин Харківського району /а.с. 11-12/.

10 травня 2017 року між Міністерством оборони України в особі Міністра України генерала армії Полторака С.Т. та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді осіб офіцерського складу строком на два роки /а.с. 13-14/.

10 травня 2017 року ОСОБА_1 на підставі Наказу №43 від 10 травня 2017 року звільнений з займаної посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України) з виплатою вихідної допомоги в розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до п. 1 ст. 21 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується записом у трудовій книжці /а.с. 10, 11-12/.

Згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ.

Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року.

Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб.

Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.

Після чого, Указом Виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію», Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, оголошувалось про часткові мобілізації.

Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Основними видами військової служби є: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту вказаних норм закону, позивач не є особою, прийнятою на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації або введення воєнного стану. ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді осіб офіцерського складу на посаді старшого офіцера медичної частини військової частини НОМЕР_1 10 травня 2017 року, тобто поза оголошенням кризової ситуації, що загрожувала б національній безпеці, оголошенням рішення про проведення мобілізації або введенням воєнного стану.

У зв`язку з цим, відсутні підстави для ствердження про порушення відповідачем при звільненні позивача положень ст. 119 КЗпП України.

Посилання представника позивача на Лист МОУ від 01 жовтня 2015 року як на підтвердження дії особливого періоду до його скасування Указом Президента «Про демобілізацію», суд до уваги не приймає, оскільки вказаний лист не є нормативно-правовим актом, вказаний лист давався як відповідь на чиєсь звернення.

При цьому, згідно зі ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року, демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Оскільки у визначенні терміну особливий період, закріплене у ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не міститься положення, що в період «особливого періоду» включається і період до оголошення демобілізації, то суд не може погодитися з посиланням позивача про дію особливого періоду до часу оголошення президентом демобілізації.

Враховуючи наведене та зважаючи на обставини, за яких позивач звернувся за захистом своїх прав, суд приходить до висновку, що наказ від 10 травня 2017 року про звільнення позивача за п. 3 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, не порушує трудові права останнього та ґрунтується на вимогах закону.

На підставі викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконними дій, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення невиплаченої заробітної плати задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір не підлягає стягненню з відповідача на користь Держави.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоров`я «Центр первинної медико-санітарної допомоги сел. Пісочин Харківського району» про визнання незаконними дій, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення невиплаченої заробітної плати - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - А.Ю. Полєхін