ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/919/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2017 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Леотьєва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до ОСОБА_2 про зобов»язання укласти договір про користування електричною енергією та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про визнання договору користування електричною енергією укладеним, стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивач в особі ПАТ «Київенерго» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зобов»язання укласти договір про користування електричною енергією в редакції від 13 жовтня 2016 року. Мотивуючи свої вимоги тим, що 02 серпня 2010 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_2 укладено договір № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж електроустановок ПАТ «Київенерго» до житлового будинку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності. 19 жовтня 2012 року між сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж електроустановок. Відповідно до умов договору про приєднання до електричних мереж ПАТ «Київенерго» здійснює підключення електроустановок вказаного будинку до своїх електричних мереж після виконання майбутнім споживачем за власний рахунок розроблення та узгодження проектно-кошторисної документації, технічних умов та укладення договору про користування електричною енергією. Проте в ході виконання договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж електроустановок між сторонами виникли суперечності та у зв»язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про зобов»язання вчинити дії. Так, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 18 червня 2015 року зобов»язано ПАТ «Київенерго» здійснити підключення до електропостачання житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до умов договору від 02 серпня 2010 року№ 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж та додаткової угоди до даного договору від 19 жовтня 20112 року, укладеними між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_2, встановивши межу балансової належності електромереж на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об»єму в РУ-0,4 кв ТП6346. Проте, ним це рішення не може бути виконаним з об»єктивних причин, оскільки відсутній підписаний сторонами договірних відносин договір про електропостачання. Так, відповідно до п.2.2.4 договору від 02 серпня 2010 року № 12437/39023/186/52264, укладеному між сторонами, про приєднання до електричних мереж перед підключенням електроустановки до електричних мереж ПАТ «Київенерго» ОСОБА_2 зобов»язана укласти договір про користування електричною енергією. Ввважає, що на підставі ст. 714 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про елекроенергентику», п.3 Правил користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року, користування електроенергією допускається лише на підставі договору, що укладається між енергопостачальною організацією та споживачем, й зважаючи на прийняте рішення суду про зобов»язано ПАТ «Київенерго» здійснити підключення до електропостачання житлового будинку АДРЕСА_1, вважає, що ОСОБА_2 необхідно зобов»язати укласти з ПАТ «Київенерго» договір про користування електричною енергією відносно житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до умов Типового договору про користування електричною енергією, який міститься в Правилах користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

ОСОБА_2 01 листопада 2016 року звернуласть до суду із зустрічним позовом, уточнивши свої вимоги 26 грудня 2016 року й в останній редакції від 06 січня 2017 року про визнання договору користування електричною енергією укладеним, стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона на праві власності володіє житловим будинком АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності від 31 серпня 2010 року. 07 листопада 2013 року нею подано заяву про укладення з ПАТ «Київенерго» договір про користування електроенергією, яку ПАТ «Київенерго» залишив без реагування, а після повтороного її звернення з аналогічною заявою відповідач відхилив у її задоволенні, висловивши свою незгоду із однією із погоджених раніше умов договору - межею балансової належності. Її право було поновлено рішенням Апеляційного суду м.Києва від 18 червня 2015 року, яким зобов»язано ПАТ «Київенерго» здійснити підключення до електропостачання житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до умов договору від 02 серпня 2010 року № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж та додаткової угоди до даного договору від 19 жовтня 2012 року, укладеними між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_2, встановивши межу балансової належності електромереж на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об»єму в РУ-0,4 кв ТП6346. Проте це рішенні й до нині не виконується відповідачем, а тому вона змушена була орендувати дизель-генаратор для забезпечення належного утримання будинку, внаслідок чого понесла витрати в загальній сумі 490 884 грн. 00 коп. та пального для його роботи в сумі 13 604 грн. 41 коп., що вцілому складає 538 458 грн. 85 коп. Тому відповідач має сплатити їй двократну вартість недовідпущеної електроенергії згідно п. 44 Правил користування електроенергією для населення згідно дійсних тарифів розрахованих нею в загальній сумі 33 970 грн. 44 коп. за період з 01 січня 2014 року по 31 жовтня 2016 року, оскільки не поставило електроенергії за вказаний період часу в розмірі 16 985 грн. 22 коп. (16 985 грн. 22 коп. х 2 = 33 970 грн. 44 коп.). Окрім того важає, що ПАТ «Київенерго» зобов»язано постачати електричну енергію ОСОБА_2 із 21 листопада 2013 року, оскільки ухилився від укладення договору згідно її пропозиції. Й, зважаючи на протиправність дій та бездіяльності ПАТ «Київенерго», просить відшкодувати завдану їй моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 200 000 грн. 00 коп.

В судовому засіданні представник позивача Кудаліна І.М. діюча на підставі довіреності від 03 жовтня 2016 року (а.с.48 том 1), позовні вимоги підтримала в редакції від 13 жовтня 2016 року року (а.с.2-8, 47 том 1) з тих же підстав та просила зобов»язати ОСОБА_2 укласти з ПАТ «Київенерго» договір про користування електричною енергією відносно житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, розроблений у відповідності до Типового договору про користування електроенергією, який міститься у Правилах коритсування електроенергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1997 року, з конкретизацією п. 9 договору «Межа розподілу» у формі додатка 1 «Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін» та конкретизацією п. 16 договору щодо порядку оплати втрат у формі додатку 2 «Порядку розрахунку втрат електроенергії в мережі споживача», посилаючись на вимоги ст. 714 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про елекроенергентику», п.3 Правил користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року, вважаючи, що користування електроенергією допускається лише на підставі договору, що укладається між енергопостачальною організацією та споживачем, й зважаючи на прийняте рішення суду про зобов»язанння ПАТ «Київенерго» здійснити підключення до електропостачання житлового будинку АДРЕСА_1, вважає, що ОСОБА_2 необхідно зобов»язати укласти з ПАТ «Київенерго» договір про користування електричною енергією відносно житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до умов Типового договору про користування електричною енергією, який міститься в Правилах користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року; зустрічний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог, зважаючи на відсутність укладених договірних правовідносин на постачання електроенергії.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4, діючий на підставі довіреності від 10 жовтня 2014 року (а.с.194 том 1), позовні вимоги ПАТ «Київенерго» не визнав та просив відмовити у їх задовленні, а зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити в останній редакції від 06 січня 2017 року (а.с.184-193 том 1, 1-2 том 2, 46 том 2): визнати укладеним з 21.11.2013 року, відповідно до Типового договору про користування електричною енергією (додаток 1 до Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрі України від 26.07.1999 року № 1367), договір про користування електричною енергією між ОСОБА_2 та ПАТ «Київенерго» відносно будинку АДРЕСА_1; стягнути з ПАТ «Київенерго» на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки за оренду дизель-генаратор для забезпечення належного утримання будинку в сумі 490 884 грн. 00 коп. та пального для його роботи - 13 604 грн. 41 коп., що вцілому складає 538 458 грн. 85 коп., а також моральну шкоду в сумі 200 000 грн. 00 коп.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні, а зустрічний позов - частковому задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності володіє житловим будинком АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності від 31 серпня 2010 року (а.с.27 том 1).

02 серпня 2010 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_2 укладено договір № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж електроустановок ПАТ «Київенерго» до житлового будинку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21-22 том 1).

19 жовтня 20112 року між сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж електроустановок (а.с.23 том 1).

Відповідно до умов договору про приєднання до електричних мереж ПАТ «Київенерго» здійснює підключення електроустановок вказаного будинку до своїх електричних мереж після виконання майбутнім споживачем за вланий рахунок розроблення та узгодження проектно-кошторисної документації, технічних умов та укладення договору про користування електричною енергією.

07 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулась до ПАТ «Київенерго» із заявою про укладення договору про користування електричною енергією за вказаною адресою (а.с. 197 том 1).

Проте в ході виконання договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж електроустановок між сторонами виникли суперечності та у зв»язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про зобов»язання вчинити дії.

Так, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 18 червня 2015 року зобов»язано ПАТ «Київенерго» здійснити підключення до електропостачання житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до умов договору від 02 серпня 2010 року№ 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж та додаткової угоди до даного договору від 19 жовтня 20112 року, укладеними між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_2, встановивши межу балансової належності електромереж на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об»єму в РУ-0,4 кв ТП6346 (а.с. 29-32).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Разом з тим матеріали справи містять погоджений ПАТ «Київенерго» типовий договір про користування електричною енергією від 2016 року для укладення з ОСОБА_2, проте не погоджений з боку ОСОБА_2, як споживачем (а.с.34 том1).

ПАТ «Київенерго» вважає, що ним рішення Апеляційного суду м.Києва від 18 червня 2015 року не може бути виконаним з об»єктивних причин, оскільки відсутній підписаний сторонами договірних відносин договір про електропостачання. Так, відповідно до п.2.2.4 договору від 02 серпня 2010 року № 12437/39023/186/52264, укладеному між сторонами, про приєднання до електричних мереж перед підключенням електроустановки до електричних мереж ПАТ «Київенерго» ОСОБА_2 зобов»язана укласти договір про користування електричною енергією. Ввважає, що на підставі ст. 714 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про елекроенергентику», п.3 Правил користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року, користування електроенергією допускається лише на підставі договору, що укладається між енергопостачальною організацією та споживачем, й зважаючи на прийняте рішення суду про зобов»язано ПАТ «Київенерго» здійснити підключення до електропостачання житлового будинку АДРЕСА_1, вважає, що ОСОБА_2 необхідно зобов»язати укласти з ПАТ «Київенерго» договір про користування електричною енергією відносно житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до умов Типового договору про користування електричною енергією, який міститься в Правилах користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року

Суд, надавши правову оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, вважає, що такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов'язання споживача укласти з виконавцем послуг договір про надання послуг не передбачений нормами ЦК України, а відмова відповідача від укладення такого договору є формою реалізації ним своїх прав.

Відтак, невірно обраний спосіб захисту порушеного права підлягає відмові у задоволенні позову.

Так, ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Водночас ст. 26 Закону України «Про елекроенергентику», п.3 Правил користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року, користування електроенергією допускається лише на підставі договору, що укладається між енергопостачальною організацією та споживачем.

Цей Закон передбачає, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері елекроенергентики здійснюються виключно на договірних засадах й визначає права та обов'язки споживача та виконавця вказаних послуг.

Ст. 26 Закону України «Про елекроенергентику» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання послуг з електропостачання, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання послуг з електропостачання визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці визначаються Законом України "Про електроенергетику", який також регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом правспоживачів і працівників галузі.

Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, державним наглядом за безпечним виконанням робіт на об'єктах електроенергетики незалежно від форм власності, безпечною експлуатацією енергетичного обладнання і державним наглядом за режимами споживання електричної і теплової енергії, а також з централізованим диспетчерським (оперативно-технологічним) управлінням.

Особливістю нормативно-правового регулювання електропостачання є наявність численних підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі нормативно-технічних, якими визначається та деталізується порядок отримання та споживання електроенергії.

Так, ст. 3 вказаного Закону передбачено, що відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, а також з централізованим диспетчерським (оперативно-технологічним) управлінням, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Так, норми названих законодавчих актів деталізовані, зокрема, в положеннях Правилами користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року тощо.

Постачання електроенергії - одна з форм, у яких здійснюється господарсько-торговельна діяльність суб'єктів господарювання.

Стаття 1 закону визначає постачання електричної енергії як господарську діяльність, пов'язану з наданням електричної енергії споживачеві за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору. Електрична енергія є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 6 ст. 24, ч. 1 ст. 26 названого Закону, споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Енергопостачальники, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу, який розташований на цій території, в укладенні договору на постачання електричної енергії.

В силу статей 3, 7 Закону, відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Проектування, будівництво, введення в експлуатацію, експлуатація, виведення з експлуатації об'єктів електроенергетики, систем диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, інших об'єктів, підключених до об'єднаної енергетичної системи України, регламентуються нормативно-правовими актами, обов'язковими для виконання всіма суб'єктами електроенергетики.

Договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за врегульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

Споживання електричної енергії без договору не допускається.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені в Правилах користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року.

З аналізу змісту вказаного законодавства убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання послуг в сфері електропостачання є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. 26 Закону «Про електроенергетику».

Разом з тим матеріали справи містять погоджений ПАТ «Київенерго» типовий договір про користування електричною енергією від 2016 року для укладення з ОСОБА_2, проте не погоджений з боку ОСОБА_2, як споживачем (а.с.34 том1), що вказує на її протиправність поведінки в межах наданих висновків судом спірних правовідносин на підставі чинного законодавства, що впливає на висновки суду щодо розгляду її зустрічного позову.

Суд враховуючи повідінку сторін спірних правовідносин й обраний позивачем спосіб захисту порушеного прав щодо зобов'язання ОСОБА_2 укласти договір, вважає, що він не відповідає вимогам закону.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів).

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання послуг електропостачання, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України.

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України).

Так, Верховний Суд України (судова палата у цивільних справах) у постанові від 10.10.2012 у справі №6-110цс12 виклав таку правову позицію.

Серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК, не зазначено такого способу захисту, як встановлення правовідносин (у тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів).

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків, можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника (виконавця) послуг на укладення договору, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту першого ч.2 ст.16 ЦК шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії (постанова ВС від 10.10.2012 №6-110цс12).

Суд, вирішуючи спір за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Київенерго» про визнання договору користування електричною енергією укладеним, стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, вважає, що задоволенню підлягає вимога про визнання договору користування електричною енергією укладеним з підстав, які визназначені в цьому рішенні в частині обгрунтування первісного позову, а в решті позову необхідно відмовити, виходяич із таких підстав.

Так, 07 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулась до ПАТ «Київенерго» із заявою про укладення договору про користування електричною енергією за вказаною адресою (а.с. 197 том 1), а тому слід визнати договір про користування електричною енергією укладеним з 21 листопада 2013 року.

Зважаючи, що постановлене рішення в частні визнання договору укладеним має набути чинності, а до цього часу позивачка не вважається споживачем електроенергії за адресою: АДРЕСА_1, що нею визнається й не спростовується, оскільки електропостачання в будинку забезпечується орендованим нею дизель-генератором.

Тобто, відповідач за період спірних правовідносин не був споживачем електричної енергії, яку постачає ПАТ «Київенерго» згідно Закону України «Про електроенергетику», Правил користування електричною енергією для населення, відповідно, підстав для майнової відповідальності, а також відповідальності немайного характеру ПАТ «Київенерго» перед ОСОБА_2 немає.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 затверджено Правила користування електричною енергією для населення, які відповідно до п.1 регулюють відносини між громадянами та енергопостачальниками. Ці Правила - є обов»язковими для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності.

Проте, враховуючи, що матеріали справи містять погоджений ПАТ «Київенерго» типовий договір про користування електричною енергією від 2016 року для укладення з ОСОБА_2, проте не погоджений з боку ОСОБА_2, як споживачем (а.с.34 том 1), що вказує на її протиправність поведінки в межах наданих висновків судом спірних правовідносин на підставі чинного законодавства, що впливає на висновки суду щодо розгляду її зустрічного позову.

Умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання послуг в сфері електропостачання є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. 26 Закону «Про електроенергетику».

За таких підстав, дія/поведінка ОСОБА_2, якій наданий ПАТ «Київенерго» типовий договір про користування електричною енергією від 2016 року й не погоджений нею, є неправомірною, тобто вчинена поза межами цивільних прав та обов»язків, визначених ст.ст. 13, 14 ЦК України, й розціює як зловжиння своїми правами згідно договору про користування електричною енергією, а тому її зустрічний позов в частині стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди підлягає відмові у задоволенні.

Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Правові наслідки порушення зобов'язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України).

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України).

Так, відповідно до загальних засад меж здійснення цивільних права, цивільні права особа задйснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні свої прав особа зобов»язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Цивільні обов»язки, згідно ч.ч.1, 4 ст. 14, ст. 16 ЦК України, виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов»язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Стаття 26 закону встановлює, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Таким чином, договірні відносини у сфері постачання електроенергії мають свої особливості, що пов'язано зі специфікою предмету договору та обумовлює спеціальний порядок його укладання. Особливістю договору електропостачання є покладення на споживача додаткових обов'язків, пов'язаних з необхідністю: дотримуватись передбаченого договором режиму споживання електроенергії; забезпечувати безпечну експлуатацію енергетичних мереж та справність приладів і устаткування, що використовуються у процесі споживання електричної енергії.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 1статті 88 ЦПК України.

Так, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, - 551 грн. 20 коп., що відповідає спірним правовідносинам в межах зустрічного позову.

На підставі вищевикладеного ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. 26 Закону «Про електроенергетику», Правилами користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року та, керуючись ст.ст. 3, 5, 6, 7, 10, 15, 57, 60, 195, 196, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293, 294, ч.1 ст. 3607 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позивних вимог Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до ОСОБА_2 про зобов»язання укласти договір про користування електричною енергією, - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про визнання договору користування електричною енергією укладеним, стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати укладеним з 21 листопада 2013 року договір про користування електричною енергією між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та ОСОБА_2 відносно житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до умов Типового договору про користування електричною енергією, який міститься в Правилах користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» на користь ОСОБА_2 551 (п»ятсот п»ятдесят одна) грн. 20 (двадцять) коп. - судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Коренюк А.М.