Справа № 578/787/16-ц
провадження № 2/578/6/17
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

14 березня 2017 року Краснопільський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Косар А.І.

за участю

секретаря судового засідання Сотнікової І.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Краснопілля цивільну справу позовного провадження

за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника за дорученням ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 через свого представника за довіреністю № 1177 від 29 червня 2016 року /ас.6/ ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, яким просила стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 272910,00 грн. боргу за договором позики та понесені судові витрати. Вимоги обгрунтовані тим, що 21.05.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 в позику кошти у сумі 20 тисяч доларів США. Укладення договору позики підтверджується розпискою, дана угода відповідачем не оспорювалась та у порядку, передбаченому ЦК України, недійсною не визнавалася. У досудовому порядку спірне вирішено.

При розгляді справи у суді позивач позовні вимоги підтримала з наведених у позові підстав, та пояснила, що фактично відповідач сплачувала борг 3 роки, на кожну дату сплати боргу є розрахунок у доларах США. Підтвердила, що загальна сума сплачених коштів в рахунок відшкодування боргу по розписці становить 242727,96 грн.

Представник позивача підтримала позицію позивача і доповнила, що відповідач отримала кошти по розписці в доларах США, що і є зобовязанням повернути позику саме в перерахунку на доларовий еквівалент. На час отримання позики 21.05.13 курс долара по відношенню до гривні становив 8 грн., а потім змінювався у сторону збільшення і станом на 10.08.16 становив 24,81 грн. Вважає, що за договором позики існує заборгованість у сумі 272910 грн., яка підлягає стягненню у судовому порядку. Також просила вирішити питання розподілу судових витрат. На запитаня суду пояснила що для погашення ОСОБА_3 боргу банківський рахунок в іноземній валюті не відкривався.

Відповідач заперечила проти задоволення позовних вимог, через загальну канцелярію надала письмові заперечення /ас. 30-31/, та суду пояснила, що у 2013 році їй необхідні були кошти, і знайома ОСОБА_5 21.05.2013 погодилася надати їй у борг 20 тис доларів США, курс був 8 грн. за 1 дол США, що становило на той час 160000 грн., була домовленість щомісяця платити 10 000 грн. на вказаний ОСОБА_5 картковий рахунок на строк 2 роки. Розписка писалась вдома у ОСОБА_5, остання не повернула їй оригінал даного документу з невідомих їй причин. Ствердила, що виплатила борг загальною суммою 242727,96 грн., що і не заперечується стороною позивача. Спочатку платила 10000 грн., далі як получалось: 7 000 грн., 8 000 грн. щомісяця, ОСОБА_5 не наполягала щоб вона щомісяця сплачувала саме 10000 грн., їй була відома наша економічна ситуація в державі. Відповідач працювала на ринку фізичною особою підприємцем, було дуже складно, тому борг виплатила у строк більший ніж за 2 роки, вела свою бухгалтерію по чеках, розрахунки звірені з позивачем. Коли закінчувався строк виплати боргу, ОСОБА_5 почала приходити і говорити що борг не погашений у звязку із зміною курсу долара по відношенню до гривні, з чим відповідач категорично не згодна. Її зобовязання перед ОСОБА_5 були визначенні у гривнях.

Представник відповідача ОСОБА_4 підтримав позицію відповідача та доповнив, що між сторонами виник спір навколо того хто як розуміє умови розписки. Факт розписки відповідач не заперечує. Сторони також не заперечують, що борг по розписці сплачений за 3 роки, тобто з порушенням строку виплати, загальною сумою 242727,96 грн. Поряд з цим, у розписці є чітке зобовязання про сплату щомісяця 10000 грн. протягом 2 років на картковий рахунок позивача. У розписці відсутнє зобовязання про повернення 20000 тисяч доларів США, і така умова є істотною, висловлена у правовій позиції ВС України.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно положення частин першої, третьої статті 626 Цивільного кодексу України /далі ЦК України/, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в статті 3 ЦК України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

У відповідності до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором.

Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, та не оспорюється сторонами, що 21 травня 2013 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 (позичальник) отримала 20 тисяч доларів США. Зобовязується вносити на рахунок щомісячно 10000 тисяч гривень на картку ОСОБА_1 (позикодавець) № 488940 на строк 2 роки /оригінал ас. 105/.

За договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, що визначено положеннями статті 1046 ЦК України.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідачем не оспорюється ані факт отримання у позику грошових коштів, ані розмір боргу - в сумі 20000 доларів США, які були одержані в позику під час складання розписки.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Як убачається з матеріалів справи - розписки, відповідачу були передані кошти в сумі 20000,00 доларів США.

Судом установлено, що умовамидоговору позикисторони визначили грошовий еквівалент зобовязань ОСОБА_3 в гривнях: щомісячно 10000 грн. на картку ОСОБА_1 на строк 2 роки.

Згідно наданих взаємних розрахунків та копій платіжних квитанцій /ас. 106-107, копії ас. 35,41/, ОСОБА_3 здійснила перший платіж в рахунок відшкодування боргу 20.06.2013 у сумі 10000 грн., останній 23.03.2016 1708,41 грн. , загальна сума повернення боргу становить 242727,96 грн., виплати здійснювались у зазначений період щомісячно у різних сумах: 5000 грн. 6000 грн., 7000 грн., 8000 грн., 20.01.15 кошти були передані налічкою.

Суд розглядає справу у відповідності до вимог статті 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами у відповідності до вимог статтей 60, 137 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Станом на дату ухвалення даного рішення 14.03.2017 відповідач сплатила позивачу за договором позики242727,96 грн.

За розрахунком повернення боргу за договором позики, визначеним у самій розписці, поверненню підлягає загальна сума 240000, 00 грн. /10000,00 грн. щомісяця на строк 2 роки, тобто 24 місяці /.

Таким чином, на день ухвалення рішення, борг за договором позики відсутній.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що розписка знаходиться у неї та указує на виконання боргового зобовязання не у повному обсязі.

Згідно з положеннями статі 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідач з даного питання у судовому засіданні пояснила, що з вимогою про повернення боргової розписки до позивача вона не зверталася, а поданий позивачем позов свідчить про намагання останньої збагатитись.

Представник позивача у судому засіданні підтвердила, що банківський рахунок в іноземній валюті на погашення боргу не відкривався.

На підтвердження своїх доводів позивач надав інформацію про дату, місяць та рік повернення боргу у гривнях, яка спростовує його твердження, що на кожну дату сплати боргу є розрахунок сплати боргу у доларах США.

З огляду на викладене, посилання позивача на те, що борг відповідачем не повернутий не може бути прийнято судом до уваги, оскільки належних докази не виконання зобов'язання ним суду не надано.

Виходячи з наведеного та положень статті 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про безпідставність вимог про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 272910 грн., та необхідність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», залишивши судові витрати за позивачем.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 42, 58 - 61, 79, 88, 158, 169, 197, 209, 214 215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1в особі представника за дорученням ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Сумської області через Краснопільський районний суд Сумської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу і рішення за цією скаргою не скасовано, воно набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А. І . Косар