АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

09 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Інституту фізіології ім. О.О.Богомольца Національної академії наук України

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 12 серпня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України про стягнення грошової допомоги, визнання умов контракту такими, що погіршують становище, стягнення втрат у заробітній платі, зміну підстави звільнення ,-

ВСТАНОВИЛА :

03.10.2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом до Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України ( далі Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України). Зазначав, що він працював у відповідача на посаді старшого наукового співробітника з 1999 року, а 26.09.2014 року подав заяву про звільнення з посади старшого наукового співробітника Інституту фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України за власним бажанням у зв'язку з виходом на наукову пенсію. При цьому, відповідно до Закону України "Про наукову, наукову-технічну діяльність" йому повинна була бути виплачена грошова допомога в розмірі 6 місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат. Проте, відповідач звільнив його з роботи з інших підстав, а саме у зв'язку із закінченням контракту, грошову допомогу було виплачено не у повному обсязі, а відтак просив зобов'язати відповідача змінити підставу його звільнення на підставу вказану у його заяві,стягнути недоплачену суму грошової допомоги та середній заробіток за час затримки розрахунку. Під час розгляду справи позивач доповнив свої позовні вимоги вимогами про визнання такою, що погіршує становище позивача порівняно з законодавством України умову контракту та додаткових угод до нього про роботу в режимі неповного робочого часу та стягнення з відповідача втрати у заробітній платі в сумі 94 571,63 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.03.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.06.2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.11.2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.03.2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24.06.2015 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 12.08.2016 року позов задоволено частково. Вирішено вважати ОСОБА_1 звільненим з посади старшого наукового співробітника Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України з 29 вересня 2014 р. за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 у наказі від 29.09.2014 року № 143/4-к і зазначено, що вказати причину звільнення з посиланням на ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію.

Стягнуто з Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України на користь ОСОБА_1 недоплачену суму грошової допомоги в сумі 24 075,60 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 37 617,60 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду сторони подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення його позову у повному обсязі. Позивач посилається на невідповідність рішення суду в цій частині нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи. Вважає, що суд безпідставно не урахував, що укладення контрактів не відповідало його волі, здійснювалося під примусом відповідача, що умови контрактів є дискримінаційними, суперечать трудовому законодавству і Конституції України, потягли неповноту виплати йому заробітної плати,а відтак вони є недійсними.

Відповідач в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Вважає рішення суду в цій частині незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що судом безпідставно не ураховано того, що позивач уже звільнявся з роботи у зв'язку із виходом на наукову пенсію в лютому 2006 року і за діючим на той час законодавством призначення такої пенсії без звільнення з роботи було неможливим й того що він з 2006 року отримує таку пенсію,а відтак повторне його звільнення з роботи,яку він продовжив виконувати за укладеними контрактами, з підстави вказаної позивачем у заяві про звільнення, а саме у зв'язку із виходом на наукову пенсію, не є можливим. Крім того, на час подання заяви про звільнення закінчився термін дії останнього контракту і продовжувати трудові відносини сторони не бажали, з огляду на що позивач правомірно звільнений з роботи по закінченню строку контракту. Грошова допомога виплачена позивачу у повному обсязі виходячи з розміру заробітної плати, що була в нього на час звільнення з роботи у зв'язку із виходом на наукову пенсію в 2006 році,оскільки відсутні відомості про те, що така допомога йому виплачувалася, а із заявою про її виплату ОСОБА_1 звернувся 26.09.2014 року. При звільнені позивача з роботи з ним своєчасно проведений повний розрахунок і підстави для застосування ст.117 КЗпП України відсутні.

В суді апеляційної інстанції кожна з сторін свою апеляційну скаргу підтримала з підстав, наведених в ній, апеляційну скаргу іншої сторони просила відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зміни формулювання підстав звільнення на звільнення у зв'язку із виходом на пенсію і стягнувши доплату до виплаченої позивачеві допомоги при звільненні у зв'язку із виходом на наукову пенсію та середній заробіток за час затримки виплати цієї доплати, суд виходив з того, що звільнення позивача з роботи повинно відбуватися з підстав, вказаних у його заяві про вихід на пенсію з урахуванням того, що у 2006 році його звільнення з роботи не відбулося, оскільки він продовжував працювати за контрактами, а відтак розмір допомоги, що належить до виплати при звільненні з таких підстав, повинен нараховуватися із середнього заробітку на час звільнення позивача. Суд також вважав, що оскільки вказана допомога була виплачена позивачу у неповному обсязі, з відповідача належить стягнути середній заробіток за час затримки в її виплаті.

Проте, з такими висновками суду у повній мірі погодитися не можна, оскільки вони зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідають встановленим обставинам, що відповідно до положень ст.309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом позивач працював в Інституті фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України на посаді старшого наукового співробітника з 01.09.1999 року по 12.02.2006 року.

12.02.2006 року на підставі наказу № 33-к від 09.02.2006 року він був звільнений з вказаної посади у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» згідно поданої ним заяви від 09.02.2006 року.

За положеннями Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» в редакції, що діяла станом на лютий 2006 року ( час звільнення позивача з роботи у зв'язку із виходом на пенсію), призначення пенсії наукового працівника відповідно до ст.24 цього Закону було неможливим без звільнення його з роботи.

З 2006 року позивач є пенсіонером, який отримує пенсію як науковий працівник, що він не заперечував у судовому засіданні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те,що позивач не звільнявся з роботи за наказом № 33-к від 09.02.2006 року, який позивачем не оскаржувався, він є дійсним і саме у зв'язку із звільненням за цим наказом позивачеві призначена та виплачується пенсія наукового працівника й до тепер.

14.02.2006 року позивач був прийнятий на роботу на посаду старшого наукового співробітника відділу фізіології кровообігу Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України за контрактом та 31.05.2011 року звільнений з вказаної посади у зв'язку із закінченням строку контракту, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

01.09.2011 року зарахований на посаду старшого наукового співробітника лабораторії молекулярної фармакології і біофізики клітинної сигналізації Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця ПАН України за новим контрактом та 30.09.2014 року звільнений з вказаної посади у зв'язку з закінченням строку дії контракту, згідно з п. 2 ст. 23, п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що відповідач мав право звільнити позивача у зв'язку із закінченням дії контракту, оскільки таке передбачено п. 12 контракту яким сторони погодили, що контракт припиняється з наступного дня після строку закінчення його дії, з цього ж дня припиняються будь-які трудові відносини між роботодавцем та працівником, що буде вважатись висуненням вимоги щодо припинення вказаних відносин зі сторони роботодавця, якщо не буде пролонговано додатковою угодою строк дії цього контракту або не буде підписано нового контракту.

Не пролонгація цього контракту та не підписання нового контракту на наступний день закінчення строку дії цього контракту є підставою для припинення разом з цим контрактом будь-яких трудових відносин між сторонами та звільнення працівника на підставі п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Подана позивачем заява про звільнення свідчить про відсутність наміру продовжувати трудові відносини з відповідачем.

З огляду на те, що позивач вже звільнявся з роботи у зв'язку із виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» згідно поданої ним заяви від 09.02.2006 року, повторне звільнення з таких підстав не передбачено діючим законодавством, а відтак відсутні підстави для зміни формулювання підстав його звільнення .

Згідно з ч.13 ст.24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію.

Виходячи з таких вимог закону позивачу підлягала виплаті грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат, які він отримував станом на 12 лютого 2006 року, тобто на час його звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України "Про наукову, наукову-технічну діяльність".

Разом із цим позивач не отримував цю грошову допомогу, однак не був позбавлений права на її отримання, проте із заявою про виплату грошової допомоги він звернувся лише у вересні 2014 року.

01.10.2014 р. з позивачем проведено повний розрахунок при звільненні, у тому числі йому виплачено і грошову допомогу в розмірі 6 місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат станом на 12.02.2006 року.

Підстави для нарахування грошової допомоги виходячи із розміру заробітної плати станом на 2014 рік відсутні, оскільки право на її отримання виникло у позивача 12.02.2006 року і він розпорядився цим правом на власний розсуд .

З огляду на те, що затримки виплати належних позивачу при його звільненні з роботи платежів не відбулося, немає підстав для застосування ст.117 КЗпП України .

За викладених обставин колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог і ухвалює в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов'язання здійснити перерахунок грошової виплати, стягнення грошової допомоги, стягнення заробітної плати, зміну підстави звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання умов контракту такими, що погіршують становище позивача порівняно з законодавством України про працю, а саме умови про роботу в режимі неповного робочого часу, що включені до укладених між відповідачем і ним контрактів: №7 від 15.02.2010 р., контракту від 01.04.2010 р., контракту від 29.06.2010 р., контракту від 29.09.2010 р., контракту від 31.12.2010 р., контракту від 01.04.2011 р., контракту від 01.09.2011 р. та всіх додаткових угод до контракту від 01.09.2011 р.; визнання недійсною умови про роботу в режимі неповного робочого часу, що включена до укладених з відповідачем контрактів: №7 від 15.02.2010 р., контракту від 01.04.2010 р., контракту від 29.06.2010 р., контракту від 29.09.2010 р., контракту від 31.12.2010 р., контракту від 01.04.2011 р., контракту від 01.09.2011 р., усіх додаткових угод до контракту від 01.09.2011 р. та у стягненні втрат в заробітній платі, суд вірно виходив з того, що саме такі умови режиму роботи позивача погоджені сторонами при укладенні контрактів, на недійсність або нікчемність умов контрактів та додаткових угод позивач не посилався, в суді такого не доводив, а іншого судом не встановлено. Заробітна плата виплачувалася позивачу відповідно до умов контрактів у повному обсязі, а вимоги про стягнення 116 048,87 грн., які позивач вважає втратами у заробітній платі через включення до контрактів умови про роботу в режимі неповного робочого часу в контрактах є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги позивача таких висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

В цій частині рішення суду відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Висновки суду першої інстанції в цій частині повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, а відтак вона задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 12 серпня 2016 року в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України про зобов'язання здійснити перерахунок грошової виплати, стягнення грошової допомоги, стягнення заробітної плати, зміну підстави звільнення - відмовити.

В інший частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 757/28370/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 6966 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.