Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/2368/17 Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

при секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ«Запоріжтрансформатор» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

В позові зазначено, що він працював у ПАТ «Запоріжтрансформатор» починаючи з 08 вересня 1987 року, з 2002 р. працював на посаді старшого інженера-технолога. 30 грудня 2014 р. його було звільнено із посади старшого інженера-технолога технологічного відділу підготовки виробництва (ТВПВ), у звязку зі скороченням штату працівників.

Рішенням Ленінського районного суду від 16.10.2015р. його було поновлено на посаді старшого інженера-технолога ТВПВ в ПАТ «Запоріжтрансформатор», визнано незаконними накази № 565 від 30.07.2014р. про перевід на іншу роботу та № 416 від 30.12.2014р. про звільнення позивача.

Фактично він приступив до роботи 11.12.2015р., після проходження медичного огляду та отримання відповідного висновку.

Проте, 11 березня 2016р., згідно до наказу № 26 по ПАТ «Запоріжстрансформатор», позивача повторно було звільнено із займаної посади з підстав п.1 ст.40 КЗпП України, за скороченням штату працівників. Вважає дії відповідача незаконними.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати незаконними накази № 943 від 11.12.2015р. та № 26 від 11.03.2016р. ПАТ «Запоріжстрансформатор» та скасувати їх; поновити його на роботі у ПАТ «Запоріжтрансформатор» на посаді старшого інженера-технолога з 12 березня 2016 року; стягнути з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2016р. по 31 березня 2017р. у розмірі 67877,04 грн.,стягнути з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. 00 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано незаконними накази № 943 від 11.12.2015р. та № 26 від 11.03.2016р. ПАТ «Запоріжстрансформатор» та скасувати їх.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі у ПАТ «Запоріжтрансформатор» на посаді старшого інженера-технолога з 12 березня 2016 року.

Рішення в цій частині звернуто до негайного виконання.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2016р. по 31 березня 2017р. в загальній сумі 67877,04 грн.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь держави судовий збір в сумі 551,20 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Запоріжтрансформатор» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 08 вересня 1987 року працював на ПАТ «Запоріжтрансформатор».

30 грудня 2014р. його було звільнено із займаної посади у звязку зі скороченням штату працівників.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2015р. позивача поновлено на посаді старшого інженера-технолога ТВПВ в ПАТ «Запоріжтрансформатор», визнано незаконними накази № 565 від 30.07.2014р. про перевід на іншу роботу та № 416 від 30.12.2014р. про звільнення позивача. Рішення суду набрало законної сили від 11 лютого 2016р.

Наказом по підприємству № 292л від 23.11.2015р., з внесеними змінами наказом від 12.12.2016р. № 356лс, позивача поновлено на роботі на посаді старшого інженера-технолога технологічного відділу підготовки виробництва з 01 серпня 2014р.

10 грудня 2015р., позивача було ознайомлено з наказом про поновлення на роботі № 292лс від 23.11.2015р., що підтверджується його особистим підписом у наказі № 292лс від 23.11.2015р. Тобто поновлення ОСОБА_3 на посаді відбулося 23.11.2015р., але фактично його було допущено до роботи лише 11 грудня 2015р., після проходження медичного огляду та отримання відповідного медичного висновку. Зазначені обставини не спростовують Сторони.

Наказом по підприємству № 909 від 30.11.2015р. «Про удосконалення організаційної структури управління технологічних служб підприємства» технологічний відділ підготовки виробництва з 01 грудня 2015р. було ліквідовано, як самостійну структуру підприємства.

Згідно до наказу № 943 від 11.12.2015р. скорочено штатну одиницю, якою виступає посада старшого інженера-технолога в бюро трансформаторного виробництва ТВПВ, із посиланням на наказ № 909 від 30.11.2015р. в якому за штатним розписом посада позивача відсутня.

Генеральним директором ПАТ «Запоріжтрансформатор» 27.11.2015р. на адресу голови профспілки підприємства направлено листа № 1/27-151/1, яким надана інформація щодо планування звільнення працівників, які повинні відбутися через три місяця. За даними цієї інформації звільнення відбудуться стосовно 11 працівників, до яких на той час не було не віднесено самого позивача.

Аналогічне звернення генерального директора № 1/27-162 від 11.12.2015р. до профспілки підприємства стосувалось тільки посади старшого інженера-технолога ТВПВ у кількості одного працівника, без зазначення особистості.

Сумісним засіданням представників підприємства та профспілки, яке відбулося 11.12.2015р. прийнято рішення щодо проведення загальної процедури звільнення працівників у відповідності до норм законодавства про працю, що закріплено в протоколі № 11/12-15.

Розпорядженням № 755 від 11.12.2015р. ОСОБА_3 було попереджено про скорочення посади старшого інженера-технолога ТВПВ.

11 березня 2016р. за наказом № 26 позивача було звільнено із займаної посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату працівників.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За положеннями 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Суд не може втручатися в господарську діяльність підприємства, обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Підприємство має на свій розсуд вносити зміни в штатний розпис.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання звільнення незаконним та поновлення ОСОБА_3 на роботі, суд першої інстанції вірно виходив з того, що у підприємства були відсутні підстави для звільнення позивача , передбачені ч. 1 ст. 40 КЗпП України. .

З такими висновками суду погоджується колегія суддів.

Відповідно до положень статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до положень частини другої статті 49-4 КЗпП України ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Згідно протоколу сумісного засідання представників підприємства та профспілки від 11.12.2015р. № 11/12-15 розглядалось питання щодо скорочення лише однієї посади старшого інженера-технолога в бюро трансформаторного виробництва ліквідованого технологічного відділу підготовки виробництва. Прийняте в такий спосіб вказане рішення, порушує зазначені вище норми КЗпП України, оскільки відповідна згода надається після прийняття рішення про скорочення, але до виведення із штатного розпису одиниці, яку обіймає працівник.

Відповідно до приписів ч.1 та абз.3 ч.2 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, в тому числі і працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідачем при звільненні позивача було дотримано вищенаведених вимог ст.42 КЗпП України суду не було надано.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_3 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, судом першої інстанції були застосовані положення ч. 6 ст. 95 КЗпП України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Проте з таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Згідно до положень частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже зазначена стаття не передбачає виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції.

Таким чином, з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.03.2016 року по 31.03.2017 року в сумі 60107,12 грн.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія дійшла висновку, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України рішення районного суду підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року по цій справі змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 67877,94 грн. на 60107,12 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте воно може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Апеляційний суд Запорізької області

ЄУН 334/1939/16-ц

Провадження №22ц/778/2368/17 Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вступна та резолютивна частина

23 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

при секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року по цій справі змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 67877,94 грн. на 60107,12 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте воно може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: