У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки А.А.
суддів:Лакізи Г.П., Тагієва С.Р.
при секретарі:Халимон Т.Ю.
за участю:представника відповідача - адвоката Костюка О.П., представника позивачів - адвоката Селюха А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 30.01.2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь: ОСОБА_8 - 90 000 грн. моральної шкоди, ОСОБА_9 - 90 000 моральної шкоди, ОСОБА_10 - 90 000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судовий збір в сумі 551 грн 20 коп. В іншій частині позову судом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції та стягнути з нього на користь кожного з відповідачів по 10 000 грн. моральної шкоди. Також ОСОБА_7 просить виключити з тексту оскаржуваного рішення суду першої інстанції формулювання - "суд враховує, той факт, що відповідач покинув місце ДТП". Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необгрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_7 не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з нього на користь кожного з позивачів по 90 000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, оскільки вважає визначений судом розмір морального відшкодування необґрунтованим. ОСОБА_7 вказує, що наведені в позовній заяві доводи позивачів в обґрунтування вимог заявленого позову не підтверджені відповідними доказами по справі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не взяв до уваги положення статей: 23,1167 ЦК України. На думку ОСОБА_7, суд першої інстанції при вирішенні вказаного спору по суті також не взяв до уваги роз'яснень п.4, п.5, п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди '' від 31.03.1995 року №4. ОСОБА_7 вказує, що позивачі не довели в ході судового розгляду даної справи характер та обсяг моральної шкоди, в чому вона полягає, з яких міркувань позивачі виходили, визначаючи її розмір та якими доказами вказані обставини підтверджуються. Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не враховано тих обставин, що ОСОБА_7 визнав вину у скоєному, вибачився перед потерпілою ОСОБА_8, відшкодував матеріальні збитки, сам пережив стрес та хвилювання, у зв'язку з чим погіршився його стан здоров'я, він тривалий час не працює,частково визнав позов у розмірі 30 000 грн., що безумовно повинно впливати на визначення суми відшкодування моральної шкоди. ОСОБА_7 зазначає, що визначений судом першої інстанції розмір морального відшкодування є несправедливим, непомірним, кабальним для нього, та таким, що поставить його у скрутне матеріальне становище. Крім того, ОСОБА_7 в доводах апеляційної скарги зазначає про необхідність виключення з тексту мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції формулювання - "суд враховує, той факт, що Відповідач покинув місце ДТП", оскільки за матеріалами кримінального провадження від ІНФОРМАЦІЯ_1 року №0007464 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 статті 286 КК України, відсутня додаткова кваліфікація дій ОСОБА_7 за статтями: 135, 136 КК України.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, відповідно до повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с.123, 124, 125), не з'явились. Згідно приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_11 був чоловіком ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 02.06.1973 року, серії НОМЕР_2 (а.с.4).

ОСОБА_11 - батько ОСОБА_9 та ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвами про народження: серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.10).

Вироком Деснянського районного суду м.Чернігові від 06.05.2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначено йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік (а.с.13-14). Як вбачається з тексту вироку, судом встановлено, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, о 06.05, керуючи автомобілем марки''Volkswagen Transporter", реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався по вул.1-го Травня у м.Чернігові, зі сторони вул.Рокосовського у напрямку вул.Бєлова, та в районі будинку №167-А по вул.1-го Травня, ОСОБА_7 проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, не зменшив швидкості руху та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_11, який перетинав проїзну частину у межах пішохідного переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля ''Volkswagen Transporter", в результаті чого скоїв на нього наїзд. Після наїзду, водій автомобіля марки ''Volkswagen Transporter", реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_7 залишив місце пригоди. В результаті наїзду ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, які, згідно з висновком судово-медичної експертизи №815 від 30.10.2015 року, в комплексі мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв'язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 року. У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п.2.3 (б), 2.10, 18.1 Правил дорожнього руху, що перебувають у причинному зв'язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 22.09.2016 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Чернігівської області залишено без задоволення. Апеляційну скаргу захисника - адвоката Костюка О.П. в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено, змінено вирок Деснянського районного суду м.Чернігова від 06.05.2016 року в частині призначеного обвинуваченому покарання. ОСОБА_7 звільнено від призначеного йому вироком Деснянського районного суду міста Чернігова від 06.05.2016 року основного покарання у виді позбавлення волі- з випробуванням з іспитовим строком в два роки. На підставі статті 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов'язки: не виїзджати за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; періодично з'являтись для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції. В іншій частині вирок залишено без змін.

Відповідно до ч.4 статті 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова у справі про адміністративні правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з оскаржуваного рішення суду першої інстанції, судом при розгляді даного спору по суті проведено правовий аналіз приписів п.2, ч.2 статті 23; статті 1167; ч.2 статті 1168 ЦК України, а також прийнято до уваги роз'яснення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди '' та фактичні обставини справи. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку щодо часткового задоволення вимог заявленого позову. Судом було враховано протиправність поведінки відповідача та його винні дії, внаслідок яких настала смерть ОСОБА_11, дружиною та синами якого є позивачі, які обґрунтовано звернулись до суду з позовом про відшкодування спричиненої їм відповідачем моральної шкоди, завданої смертю близької їм людини.

Визначаючи розмір моральної шкоди, спричиненої позивачам відповідачем, суд першої інстанції врахував, що позивачі є особами, яким злочином заподіяно моральну шкоду, при цьому дії відповідача є протиправними, також судом першої інстанції прийнято до уваги, що втрата чоловіка та батька є невідновною для позивачів, та такою, що спричиняє їм постійний душевний біль і моральні страждання.

Виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, з врахуванням глибини і тривалості душевних страждань позивачів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що достатньою сатисфакцією для позивачів буде відшкодування відповідачем спричиненої їм моральної шкоди у розмірі по 90 000 грн. кожному із позивачів.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Необхідно зазначити, що відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно приписів ч.1, ч.2 статті 281 ЦК України, яка регламентує право на життя, фізична особа має невід'ємне право на життя. Фізична особа не може бути позбавлена життя.

На думку апеляційного суду, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що оскільки позивачами на підтвердження спричиненої їм моральної шкоди представлено суду лише документи щодо: причини смерті ОСОБА_11, винуватості відповідача у смерті ОСОБА_11 та документи, які підтверджують перебування позивачів з ОСОБА_11 у родинних відносинах, то вказаних документів недостатньо для підтвердження наявності тієї обставини, що винними діями відповідача, які спричинили смерть ОСОБА_11, йодо дружині та синам заподіяна моральна шкода. Оскільки саме на підставі вказаних обставин, які позивачами підтверджені належними та допустимими доказами, в розумінні статей 58,59 ЦПК України, приписи норм законодавства, яке регламентує спірні правовідносини, а саме, п.2, ч.2 статті 23; статті 1167; ч.2 статті 1168 ЦК України, і передбачають стягнення моральної шкоди.

Твердження апеляційної скарги відносно того, що є необґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Зокрема, як вбачається з оскаржуваного рішення суду першої інстанції, при розгляді вказаного спору по суті судом першої інстанції були з'ясовані та відображені у рішенні обставини, які підтверджують факт заподіяння позивачам моральної шкоди винними діями відповідача, за яких обставин та якими діями відповідача спричинена моральна шкода, в якій грошовій формі позивачі оцінюють заподіяну ним моральну шкоду та з яких обставин вони при цьому виходять.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди на користь позивачів не враховано тієї обставини, що визначений судом розмір морального відшкодування призведе відповідача до важкого матеріального становища, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з наступних підстав. Апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір морального відшкодування, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів, узгоджується з вищезазначеними приписами норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, а також з роз'ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди'' (з наступними змінами). При цьому необхідно зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди судом першої інстанції визначено з врахуванням характеру та обсягу душевних страждань позивачів, а також з врахуванням характеру немайнових втрат, зокрема, їх тривалості, можливості відновлення, тощо. Судом першої інстанції зазначено в оскаржуваному рішенні, що втрата чоловіка та батька для позивачів є непоправною втратою, яка спричиняє їм постійний душевний біль та моральні страждання.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи та норми матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги щодо зменшення розміру стягнутого судом першої інстанції морального відшкодування з відповідача на користь позивачів до 10 000 грн. на корить кожного з позивачів. На думку апеляційного суду, частково задовольняючи вимоги заявленого позову та стягуючи з відповідача на користь кожного з позивачів по 90 000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Твердження апеляційної скарги щодо необхідності виключення з тексту рішення Деснянського районного суду м.Чернігова формулювання - ''суд враховує, той факт, що відповідач покинув місце ДТП'' не знайшли своєї обґрунтованості в ході апеляційного розгляду даної справи, виходячи з приписів ч.4 статті 61 ЦПК України. Оскільки вказане формулювання міститься у вироку Деснянського районного суду м.Чернігова від 06.05.2016 року, постановленому судом за результатами розгляду кримінального провадження №0007464 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 статті 286 КК України (а.с.13-14). Вирок Деснянського районного суду м.Чернігова від 06.05.2016 року було змінено ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 22.09.2016 року в частині призначення обвинуваченому покарання, в іншій частині вказаний вирок залишено без змін.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: