Дата документу 22.11.2017 Справа № 554/5223/17
Провадження №2/554/2785/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

22 листопада 2017 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

при секретарі Садошенко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Пласт» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у липні 2017 року звернувся до суду з позовом та в послідуючому з уточненими позовними вимогами до Приватного акціонерного товариства «Пласт», згідно яких просив стягнути з відповідача ПАТ «Пласт» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 11935,55 гривень та середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум в розмірі 51488,98 гривень за період затримки з 30.12.2016 року по 31.10.2017 року. Позов обґрунтував тим, що в період з 20.04.2012 року по 30.12.2016 року він працював у ПАТ «Пласт» на посаді бурильника відділу капітального ремонту і будівництва свердловин, з якої звільнений у звязку з закінченням трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. При звільненні підприємство не виплатило належну йому заробітну плату та до цього часу не розрахувалося з ним. Заборгованість ПАТ «Пласт» перед позивачем складає 11935,55 гривень, що не заперечується відповідачем та підтверджується його довідкою. Крім того, враховуючи, що до цього часу відповідач не здійснив з ОСОБА_1 розрахунок по заборгованій заробітній платі, посилаючись на відсутність коштів, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення суду. Згідно розрахунку, розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати ОСОБА_1 складає 51488,98 гривень (за період затримки з 30.12.2016 року по 31.10.2017 року). Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 31.10.2017 року задоволено клопотання представника позивача та закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог, а саме: стягнення з відповідача на користь позивача 3512,49 гривень.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Пояснила, що в кінці січня 2017 року відповідач частково виплатив заробітну плату позивачу, тому вони зменшили позов з 15448,04 гривень до 11935,55 гривень. Вважає, що вина відповідача у невиплаті існує, накладення арешту на рахунки та майно підприємства не звільняє його від обовязку виплатити робітнику заробітну плату, невміння керівництва вести господарську діяльність не може бути поважною причиною у невиплаті заробітної плати працівникові. Крім того, на протязі місяця після звільнення арешт на майно не був накладений, рішення суду відповідач не оскаржив, не розпочав процедуру банкротства.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні фактично позов визнала частково. Пояснила, що дійсно існує заборгованість по заробітній платі позивачу в сумі 11935,55 гривень, проте підприємство не мало можливості сплатити кошти працівнику, оскільки на момент звільнення позивача майно (газ) відповідача вже було арештоване. Таким чином, вини підприємства немає, бо в рамках кримінальної та господарської справ накладені арешти на рахунки ПАТ «Пласт», в тому числі і зарплатний, на все рухоме і нерухоме майно; вони оскаржили рішення суду, проте їм відмовили, надалі оскарження неможливе з-за відсутності коштів. Просила відмовити у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період з 20.04.2012 року по 30.12.2016 року ОСОБА_1 працював у ПАТ «Пласт» на посаді бурильника відділу капітального ремонту і будівництва свердловин, з якої звільнений у звязку з закінченням трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.6-7 ксерокопія трудової книжки).

Відповідно до ч. 1ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку, існує заборгованість у розмірі 11935,55 гривень (а.с.55 довідка відповідача).

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає за необхідне, для відновлення порушених прав та захисту законних інтересів позивача, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 11935,55 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Середня заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці складає 5125,60 гривень, кількість робочих (відпрацьованих) днів за останні два місяці складає 44 дні, середньоденна заробітна плата складає 232,98 гривень, згідно наданої довідки відповідача (а.с.70).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2016 року по день винесення рішення суду.

За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2016 року по 22.11.2017 року у сумі 52187,52 гривень ( 224 робочих дня х 232,98 гривень середньоденної заробітної плати).

Заперечення представника відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог через те, що вини відповідача у невиплаті сум, належних позивачеві при звільненні немає, так як рахунки та майно підприємства перебувають під арештом суд не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

В даній цивільній справі правовідносини між позивачем та відповідачем розглядаються в площині працівник роботодавець, які стосуються гарантій на оплату праці працівника. При цьому, роботодавець не може в межах цих правовідносин обмежувати право працівника на отримання заробітної плати через наявність невиконаних зобовязань роботодавця перед третіми особами та у звязку з цим доводити відсутність підстав для застосування положень ч. 1 ст.117 КЗпП України.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 p. у справі № 6-144цс13, від 22 січня 2014 p. у справі № 6-159цс13.

Вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої ст. 117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач як юридична особа і господарюючий суб'єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав».

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, «що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1».

Відповідно до вищезазначених норм матеріального права позивач мав правові підстави сподіватися на отримання заробітної плати за час своєї роботи на момент звільнення. Відповідач неправомірно не розрахувався з позивачем при звільненні, тому суд повинен захистити порушенні права позивача.

Суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі в розмірі 11935,55 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 52187,52 гривень.

На підставі норми ч. 1 ст. 88 ЦПК України, положення Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 гривень.

Враховуючи викладене, та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215,218 ЦПК України, ст.ст.116,117 КЗпП України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Пласт» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Пласт» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 11935,55 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Пласт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 52187,52 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Пласт» судовий збір на користь держави в сумі 640 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М.Чуванова