У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБобрової І.О.,
суддів:Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
при секретарі:Шкарупі Ю.В.,
за участю:представника поивача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права. Так, апелянт зазначає, що не зважаючи на не узаконені переобладнання у об'єкті нерухомості, він не був позбавлений або обмежений в праві власності на цей об'єкт, яке було набуто ним 23.05.2012 і він мав законне право користування своїм майном на свій розсуд.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явилася. Про час розгляду справи вона та її представник були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення 15.03.2017 поштових відправлень. В письмових запереченнях відповідач просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

По справі встановлено, що 23 травня 2012 року ЗАТ «Підприємство Чернігівспецбуд» (продавець), з однієї сторони, та ОСОБА_5 і ОСОБА_7 (покупці), з іншої сторони, уклали договір купівлі-продажу частини об'єктів нерухомості, відповідно до якого продавець передає у власність, а покупці, у рівних частинах кожний, набувають у власність 1/6 частину об'єктів нерухомості, загальною площею 333,7 кв.м, на умовах цього договору. Об'єкти нерухомості, 1/6 частина яких відчужується за даним договором, розташовані в АДРЕСА_1 та складаються з гаража-складу, майстерні, паливного цеху та кузні, зазначених під літ. «Ж-1», «Ж1-1», «Ж2-1», площею 333,7 кв.м. (а.с.3-6).

01 січня 2015 року між ТОВ «Компаньйон» (орендодавець) та підприємцем ОСОБА_5 (орендар) укладений договір оренди нерухомого майна № 0101/15-1, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкову платну оперативну оренду складське приміщення площею 122,08 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до п. 3.1 договору орендна плата складає 5000 грн. в місяць/ ПДВ нема (а.с. 7-9).

Листом від 30.04.2015 ФОП ОСОБА_5 повідомив ТОВ «Компаньйон» про розірвання з 01.06.2015 договору оренди від 01.01.2015 в зв'язку «із зменшенням затрат» (а.с.13).

01 червня 2015 року ТОВ «Торговельний Будинок «Івушка» (орендодавець) та ФОП ОСОБА_5 (орендар) уклали договір оренди нежитлового приміщення № 29. Відповідно до умов даного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкову оренду частину приміщення, яке знаходиться на балансі орендодавця. Адреса споруди, в якій знаходиться приміщення, що орендується: АДРЕСА_3. Загальна площа приміщення, що орендується 62,5 кв.м. (у т.ч. офісні приміщення 14,8 кв.м. та складські приміщення 23,1 і 24,6 кв.м.) Термін оренди приміщення складає до 31.06.2016 (а.с. 14-16).

Оплата позивачем оренди складських приміщень підтверджується копіями платіжних доручень, фіскальних чеків та рахунків-фактур на а.с. 37-60.

22 січня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до ЧМВ УМВС України в Чернігівській області із заявою, в якій просив провести перевірку та вжити заходів щодо усунення перешкод у користуванні належної йому 1/12 частиною об'єктів нерухомості, загальною площею 333,7 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Згідно з висновком ДІМ ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області лейтенанта міліції Приходька С.В. від 02.02.2015, в ході проведення перевірки гр. ОСОБА_7 повідомила, що всі спірні питання, які виникли по даному факту, вона буде вирішувати у судовому порядку (а.с. 22).

13.01.2015 позивач направив на адресу відповідача лист, в якому просив провести переговори про досягнення у добровільному порядку домовленості щодо виділення частки з нерухомого майна (а.с. 24).

У відповіді від 13.06.2015 на вимогу ОСОБА_7 від 04.06.2015 позивач просив останню терміново надати ключі від спільного приміщення, сплатити заборгованість за електроенергію та відшкодувати збитки за вимушену оренду складу у ТОВ «Компаньон» (а.с. 27).

Відповідно до відповіді на лист ОСОБА_5 від 07.04.2016 про надання доступу до приміщення на час експертизи ОСОБА_7 повідомила, що проведення експертизи з нею, як співвласником нерухомого майна, попередньо не погоджувалося, та за сімейно-побутових і фінансових причин вона не має можливості взяти участь у проведенні інвентаризації (а.с. 31-32).

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 02.09.2015 у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення частини отриманого доходу, відшкодування витрат встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору оренди від 01.02.2014 здав в оренду вказаний вище об'єкт нерухомості ОСОБА_10 на строк з 01.02.2014 по 31.12.2014 (а.с.74).

З рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 16.12.2015 у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вбачається, що 01.01.2015 ОСОБА_5 уклав зі ОСОБА_9 договір оренди вказаного вище об'єкту нерухомості строком до 31.12.2015 (а.с.78).

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 11.03.2016 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про виділення частки в натурі. Судом було встановлено, що спірний об'єкт нерухомості за адресою в АДРЕСА_1 був змінений шляхом проведення перепланування та зміни функціонального призначення приміщень. Суд зазначив, що за договором купівлі-продажу обом сторонам були передані у власність одні приміщення (зокрема, виробничі - кузня, майстерні тощо), а фактично на даний час сторони просять провести виділ інших приміщень, які були переобладнані ними в офісні та не офісні - виробничо-складські, і право власності на які не було зареєстровано. Судом також встановлено, що переобладнання приміщень були зроблені самовільно, тобто була проведена їх реконструкція, відповідні зміни до технічного паспорту не вносились та зареєстровані відповідно до вимог закону не були. В результаті цих реконструкцій частина приміщень змінила своє функціональне призначення, тобто об'єкти втратили тотожність із тими, на які власниками отримано право власності, що фактично були створені нові об'єкти. Оскільки зазначені перепланування були проведені самовільно і до технічного паспорту БТІ внесені не були, то застосовуються приписи ч.1 ст.376 ЦК України щодо самочинного будівництва (а.с.81).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично просив суд відшкодувати майнову та моральну шкоду, завдану йому перешкодами з боку відповідача у користуванні нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, яке, як встановлено судом, на час виникнення спірних правовідносин було самочинно збудованим нерухомим майном, а отже право власності на нього позивач у встановленому законом порядку не набув. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність у позивача права вимагати відшкодування збитків за перешкоди у користуванні самочинно збудованим нерухомим майном, права власності на яке у нього не було.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Посилання апелянта на ст.317 ч.1 та 321 ч.1 ЦК України не може бути взято апеляційним судом до уваги.

Згідно з ч.1 ст.355, ч.1 358 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Частки сторін у вказаному вище об'єкті нерухомості є рівними, а саме ідеально по 1/12 частині, про що свідчить п. 4.3 Договору купівлі - продажу від 23.05.2012 (а.с.3). Данні щодо наявності домовленості між сторонами щодо порядку користування спільною власністю в матеріалах справи відсутні.

Як вказувалося вище, спірний об'єкт нерухомості зазнав таких змін за яких втратив тотожність із тим, на який власниками отримано право власності. Представник позивача в судовому засіданні не зміг пояснити, яка частка об'єкту нерухомості зараз припадає на офісні і яка на складські приміщення. Враховуючи викладене, неможливо зробити висновок, чи задовольняли на момент виникнення спірних правовідносин розміри складських та офісних приміщень вимогам позивача щодо власного використання даних приміщень, наскільки обгрунтованою була необхідність за цих умов орендувати іншу нерухомість та ще й огляду на укладення ОСОБА_5 01.01.2015 договору оренди вказаного вище об'єкту нерухомості офісу-складу площею 166,85 кв.м зі ОСОБА_9 строком до 31.12.2015.

Крім того, судом встановлено, що позивач двічі 08.04.2015 (а.с.25) та 12.04.2016 (а.с.30) організовував огляд об'єкту нерухомості та змінював замки, що спростовує доводи ОСОБА_5 щодо неможливості використовувати спірне нежитлове приміщення на власний розсуд.

З огляду на положення ст. 303 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною умовою є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, а також вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

З огляду на викладені вище обставини колегія суддів вважає, що позивач не довів всіх складових цивільного правопорушення, а саме наявності причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками.

Позовна заява ОСОБА_5 не містить будь-яких обгрунтувань заподіяння йому відповідачем моральної шкоди. Оскільки суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні вимог про відшкодування майнової шкоди, відсутні підстави і для задоволення вимог ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів

Головуючий:Судді: