УхвалА

іменем україни

12 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 14 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він працював на посаді головного юрисконсульта комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі - КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства»). 30 грудня 2013 року наказом комунального підприємства його звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з прогулом без поважних причин, а саме відсутністю його на роботі 2 грудня 2013 року та 3 грудня 2013 року протягом більш ніж трьох годин, що підтверджується відповідними актами, складеними працівниками підприємства.

Вважав, що зазначені вище акти не відповідають дійсності, оскільки в ці дні він перебував на робочому місці. Крім того, вважав своє звільнення незаконним, так як він є головою профспілкової організації підприємства, а його звільнення відбулось з порушенням положень ст. 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», тобто без попередньої згоди профспілкової організації. Отже, такими діями відповідача порушено його трудові права, чим завдано моральної шкоди.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд визнати накази від 30 грудня 2013 року № 249-К про накладення на нього дисциплінарного стягнення, від 30 грудня 2013 року № 251-К про його звільнення незаконними, поновити його на роботі, стягнути з КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано незаконними накази від 30 грудня 2013 року № 249-К та № 251-К про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та звільнення ОСОБА_4 Поновлено ОСОБА_4 на посаді головного юрисконсульта КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» з 30 грудня 2013 року. Стягнуто з КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30 грудня 2013 року до 15 жовтня 2015 року з розрахунку 190 грн 32 коп. за один робочий день з урахуванням отриманої вихідної допомоги та моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Останнім рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 14 березня 2017 року рішення міськрайонного суду змінено, викладено третій та четвертий абзаци рішення суду першої інстанції в наступній редакції: поновлено ОСОБА_4 на посаді головного юрисконсульта КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства». Стягнуто з КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 31 грудня 2013 року до 15 жовтня 2015 року у розмірі 80 868 грн 48 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, у не зміненій при апеляційному перегляді частині, та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди, виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулось з порушенням положень ч. 1 ст. 43, 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки профспілковий комітет профспілкової організації, членом та керівником якого є позивач, не надав згоди на його звільнення з роботи.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 квітня 2014 року № 6-30цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що унаслідок неправомірних дій відповідача наявні підстав для стягнення з нього на користь позивача моральної шкоди відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України, розмір якої розраховано відповідно до наданих позивачем доказів та положень закону з урахуванням вимог розумності та справедливості.

При стягненні середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу апеляційний суд вірно застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, визначивши середньоденний заробіток позивача.

Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, унаслідок чого ОСОБА_4 підлягає поновленню на роботі.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року, у не зміненій при апеляційному перегляді частині, та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

В.І. Журавель

С.П.Штелик