АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи № 761/9646/16-ц Головуючий у 1-й інстанції - Гуменюк А.І.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8201/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.10.1991 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2, та перебувала з ним у шлюбі до 30.10.2003 року. Під час шлюбу ними було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 32,5 кв.м., жилою площею 16,6 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.1999 року, посвідченого ОСОБА_5 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстр. № 2371. Вказує, що право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 зареєстроване в КМБТІ 27.12.1999 року за № 6575. Вважає, що оскільки квартира була придбана в період шлюбу, вона є спільним майном подружжя відповідно до ст. 22 КЗпШС України, який діяв на той час. Зауважує, що шлюб 30.10.2003 року було розірвано. Питання про поділ спільного майна подружжя не ставилось, спору щодо спільної сумісної власності не було, а отже, після розірвання шлюбу вона та ОСОБА_2 продовжували бути співвласниками вказаної квартири. Вказує, що 11.11.2003 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_3. Оскільки після розлучення у неї та ОСОБА_2 утворились нові сім'ї, вони тривалий час не спілкувалися між собою. Зауважує, що в січні 2016 року вона вирішила поділити спільне із ОСОБА_2 майно та звернулась, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької А.П. за консультацією щодо укладення договору поділу майна подружжя. Проте, нотаріус повідомила їй, що зазначена квартира вже не є спільною власністю подружжя, оскільки належить ОСОБА_3, а саме 10.10.2003 року ОСОБА_7, яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_2, продала ОСОБА_3 спірну квартиру, про що уклала договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В., реєстр. № 7948. Про зазначений правочин вона нічого не знала, згоди на продаж квартири вона не надавала, гроші від продажу спільної квартири їй ніколи ніким не передавались, та взагалі, їй не відомо, чи отримав такі кошти сам ОСОБА_2 від повіреної особи ОСОБА_4, в зв'язку з чим просить суд ухвалити судове рішення, яким визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 жовтня 2003 року недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_2, від імені якого діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В., реєстраційний номер № 7948, з моменту його вчинення - 10 жовтня 2003 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем не було доведено того, що ОСОБА_2 під час укладання спірного договору купівлі-продажу діяв без згоди другого подружжя та того, що зазначений договір не відповідає вимогам закону. Крім того, зазначала, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що26.10.1991 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу, зроблено запис за № 5064, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених в м. Києві. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові - «ОСОБА_3», дружині - «ОСОБА_3» (а.с.5).

15.12.1999 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 2371 (а.с. 6), за умовами якого продавець продав, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1.

10.10.2003 року між ОСОБА_4, яка діє на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. 08.09.2003р. за № 4569, від імені ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_11 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7948 (а.с.7).

З листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної В.В. вих. № 40/01-16 від 04.07.2016р. встановлено, що в тексті вказаного договору помилково вказаний реєстровий номер довіреності (№4569) від 08.09.2003р., замість дійсного реєстрового номера довіреності № 7237, на підставі якої діяв представник Продавця, сторони за виправленням помилки не зверталися (а.с. 65).

Пунктом 11 спірного договору визначено, що правові наслідки, пов'язані з умисним заниженням дійсної суми договору, зміст ст.ст. 9 і 11 Закону України «Про систему оподаткування», зміст ст. 4 Закону України «Про власність», ст.ст. 6, 9 Житлового Кодексу України, ст. 212 КК України, ст. 22 КпШС України та п. 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України 08.10.1992р. № 572, нотаріусом роз'яснено.

З примірника спірного договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р., надісланого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. на запит суду (а.с. 66-67), вбачається, що ОСОБА_4 при укладенні спірного договору заявила, що ОСОБА_2, квартиру АДРЕСА_1, набув, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, вона є його особистою власністю, ст. 22 КпШС України роз'яснена та зрозуміла, вищезазначений факт відомий ОСОБА_11, що засвідчено її підписом.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 було розірвано 30.10.2003 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено актовий запис за № 1030, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 30.10.2003р. (а.с.8).

Водночас, 11.11.2003р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження 11.11.2003 року зроблено актовий запис за № 2832, що підтверджується Свідоцтвом про одруження, виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї 11.11.2003р. Після реєстрації шлюбу прізвища сторін визначено: чоловіка «ОСОБА_3», дружини «ОСОБА_3» (а.с. 101).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним станом на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, за змістом зазначеної норми матеріального права, яка діяла станом на час укладення спірного договору, належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Частиною 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно зі ст. 224 ЦК Української РСР , який діяв на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (ст. 225 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Оскільки, договір купівлі-продажу квартири згідно вимог чинного на час укладення спірного договору законодавства, підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню, відповідно до ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що згода ОСОБА_1, як співвласника спірної квартири, щодо продажу вказаної квартири повинна була бути висловлена в письмовій формі, чого всупереч вказаним нормам законодавства, сторонами при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р. зроблено не було.

За ст. 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі, ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ч. 1 ст. 59 ЦК Української РСР).

Встановивши, що при укладення спірного договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р., сторонами договору не було дотримано вимог чинного на той час законодавства щодо обов'язкової письмової згоди другого з подружжя на відчуження майна, що було придбано за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним, а відтак - доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставним, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 303 ЦПК України

Крім того, посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на правову позицію висловлену у постанові Верховного суду України від 30 березня 2016 року справа №6-533/16-ц є також безпідставними, оскільки зміст зазначеної постанови свідчать про відсутність аналогічності обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, що виключає можливість її застосування до даних правовідносин.

Щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин слід зазначити наступне.

За ст. 9 Кодексу про шлюб та сім'ю України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом (ст. 10 Кодексу про шлюб та сім'ю України).

Згідно ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст. 11 Кодексу про шлюб та сім'ю України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 76 ЦК Української РСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Встановивши, що права позивача, як співвласника спірної квартири, були порушені відповідачами при укладенні спірного договору купівлі-продажу 10.10.2003 року, проте, позивач про факт укладення вказаного договору дізналась лише 17.01.2016 року, коли звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької А.П. за послугами правового характеру з питання поділу майна подружжя, що підтверджується відповідною довідкою вих. № 83/01-16/1 від 07.07.2016р. (а.с.96), суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущений, а відтак - доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було доведено того, що ОСОБА_2 під час укладання спірного договору купівлі-продажу діяв без згоди другого подружжя та того, що зазначений договір не відповідає вимогам закону є безпідставними, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або у дослідженні яких неправомірно було відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Разом з цим, зазначені вище доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимим доказами, вони були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 303 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді