Справа № 570/4796/16-ц
Номер провадження 2/570/355/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

покликаючись на відсутність правовстановлюючих документів на дане майно, позивач у поданій до суду 17 жовтня 2016 року заяві просить визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті 09 листопада 2015 року своєї мами ОСОБА_3 право власності на житловий будинок по вул.Зелена, 7 в с.Козлин Рівненського району Рівненської області.

Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але відповідач до суду не з"явився. У поданій до суду заяві представники позивача ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_5 просять справу слухати у їх відсутність на підставі наявних матеріалів справи, позов підтримують повністю, не заперечують проти заочного розгляду справи. Крім того, суд вважає, що позов про визнання права власності є речово - правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який має підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно. У даному випадку, коли факти оспорювання чи невизнання права власності на майно з боку інших осіб відсутні, але відсутність документа, що засвідчує право власності на майно, заважає власнику володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, відповідач у позові про визнання права власності може бути взагалі відсутній. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку учасників цивільного процесу, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності вказаних осіб та згідно ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористався правовою допомогою.

Як встановлено судом, сторони є дітьми ОСОБА_6, який помер 13 березня 1982 року та ОСОБА_3, яка померла 09 листопада 2015 року. Спадкова справа після смерті батька не заводилася.

26 травня 1961 року батьку сторін наданий дозвіл на будівництво будинку. Технічним паспортом підтверджується 1961 рік побудови вказаного житла.

Позивач, його мати та його сім"я проживали у вказаному житлі, зокрема станом на 1991 рік. Відповідач зареєстрована за іншою адресою з 08 лютого 1986 року.

Станом на 22 липня 2016 року інвентаризаційна вартість спадкового майна становить 88 602 грн., право власності на житловий будинок не зареєстровано.

Згідно погосподарської книги № 1 номер об"єкта погосподарського обліку 467-1 будинок №7 по вул.Зелена в с.Козлин Рівненського району Рівненської області станом на 06 вересня 2016 року рахується за померлою ОСОБА_3

12 серпня 2016 року за заявою позивача заведена спадкова справа до майна спадкодавиці.

12 серпня 2016 року позивачу як спадкоємцю матері видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку /пай/.

Постановою приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_7 від 05 жовтня 2016 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями у зв"язку з неподачею правовстановлюючого документу.

Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції.

За змістом п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи позивача, погодившись зі своєчасністю прийняття ним спадщини, дійшовши висновку про вчасність його позовних вимог у зв'язку із наявністю відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому, не порушуючи норми ст.ст.10, 11 ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124 Конституції України та передбачений ст.ст.3, 4 ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процессу.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів. Ст.392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, що втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов»язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, зокрема і на підставі записів у погосподарських книгах.

Раніше питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року, яка передбачала порядок застосування вказаного Указу.

Вказані документи визначали умови та правові наслідки будівництва. Підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13, яка згідно зі ст.3607 ЦПК є обовязковою для судів.

В силу ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов"язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця.

При цьому відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 р. № 4 "Про практику розгляду судами України справ про спадкування" фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому.

У суду не виникло сумніву, що ОСОБА_3 на час її смерті правомірно належала частина житлового будинку №7 по вул.Зеленій в с.Козлин Рівненського району Рівненської області як її частка у спільному майні подружжя.

Як встановлено судом і ніким не заперечується, позивач своєчасно прийняв спадщину відповідно до ст.1269 ЦК України, в установлений законом строк подавши заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна - право на земельну частку /пай/. Оскільки позивач є спадкоємцем за законом після смерті матері, то він має успадковувати все майно, що належало спадкодавцю на день її смерті. Його право на нього ніким не оспорюється, але в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нього позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на це майно в нотаріальній конторі.

За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, позивачем належними та допустимими доказами доведені сукупність всіх обставин, що дають суду підстави визнати за ними право власності на спадкове майно, тому позов підлягає до задоволення.

Разом з тим, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення лише щодо майна спадкодавиці, яка отримала свою частку як спільне майно подружжя і не може розповсюджуватися на весь будинок. Спадкодавці ОСОБА_6 не позбавлені можливості оформити свої спадкові права. Відповідно до змісту ст.548 ЦК України /1961 року/ для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття. Такими діями, що свідчать про прийняття спадщини згідно ст.549 ЦК України, які повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня її відкриття, визнаються як фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном, так і подача державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

У зв»язку із диспозитивністю цивільного процесу суд не вирішує питання щодо відшкодування судових витрат, оскільки така вимога позивачем не заявлялася.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.57, 59, 88, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

задоволити частково цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт СР № 018441, виданий 26 квітня 1996 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, ІНПП НОМЕР_1) як спадкоємцем по закону після смерті 09 листопада 2015 року своєї матері ОСОБА_3 право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями по вул.Зелена, 7 в с.Козлин Рівненського району Рівненської області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: Кушнір Н.В.