Справа № 567/346/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

секретар - Гічиновська Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОКАР УКРАЇНА" про визнання недійсним договору та стягнення коштів

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОКАР УКРАЇНА" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначає, що 02.03.2017 року уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, відповідно до якого ТОВ "ЄВРОКАР УКРАЇНА" зобовязалось придбати у свою власність та передати йому у користування трактор "МТЗ 82.1", а позивач зобовязався періодично сплачувати за користування трактором лізингові платежі.

Вважає, що зазначений договір фінансового лізингу від 02.03.2017 року є нікчемним, та просить суд застосувати наслідки його недійсності виходячи з того, що за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України, а тому підлягає нотаріальному посвідченню. В порушення вказинх вимог договір укладено без додержання вимог щодо його нотаріального посвідчення.

Зазначає, що положення договору є несправедливими по відношенню до позивача, оскільки розділ 12 договору щодо відповідальності сторін (п.п.12.5-12.14) незважаючи на назву "Відповідальність сторін", містить положення виключно про відповідальність позивача як лізингоодержувача, чим виключені та обмежені його права як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом. Окрім того, вказує, що має місце встановлення односторонньої відповідальності лізингоодержувача за будь-яке порушення зобовязання. Зокрема, п.12.1 договору також містить положення щодо жорсткої відповідальності лізингоодержувача при розірванні договору за його ініціативою і у такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 20 % від суми сплаченого авансового платежу (який складає 23% вартості предмета лізингу).

Вважає, що такі умови є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими згідно з вимогами ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Крім того, передбачені п.п. 9.1, 9.7 договору обовязки сплатити комісію за організацію договору та комісію за передачу предмета лізингу виходять за межі переліку передбачених законом платежів (а саме ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"), а тому вказані пункти договору є недійсними.

Окрім того, договором звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Зазначає, що згідно п.п. 4.5-4.7, 6.1-6.6 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, за вищенаведеними зобовязанням відповідає продавець. При цьому згідно п.4.3 договору передбачено лише право лізингоодержувача на подачу заяви із зазначенням назви продавця (постачальника), тобто за відсутності такої заяви вибір продавця здійснює лізингодавець.

Вказує, що несправедливими також є умови договору визначені п. 3.2.1 згідно якого лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача надати, протягом 30 календарних днів з моменту направлення лізингодавцем відповідної вимоги, додаткові гарантії у вигляді договору поруки. У разі ненадання або відмови лізингоодержувача надати визначені даним пунктом гарантії, лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержувачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. У випадку, коли предмет лізингу вже передано лізингоодержувачу, а останній не виконує вимогу щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, то лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання лізингоодержувачем гарантій визначених даним пунктом;

п. 3.2.3 згідно якого лізингодавець має право залишати предмет лізингу на власному майданчику (або яким користується) в разі наявності несплаченого лізингоодержувачем лізингового платежу в терміни та у порядку, передбаченими даним договором. В такому випадку предмет лізингу залишається на майданчику лізингодавця до моменту погашення заборгованості за умовами даного договору, але не більше 1 (одного) календарного місяця. У разі непогашення заборгованості лізингоодержувачем протягом 1 (одного) календарного місця з моменту виникнення такої заборгованості та після закінчення місячного терміну, вказаного в даному пункті, даний договір вважається таким, що втратив силу та є розірваним лізингодавцем за порушення лізингоодержувачем умов даного договору;

п. 3.2.6, згідно якого лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного договору;

п. 3.3.15, згідно якого дізингоодержувач зобовязаний застосовувати та використовувати надану лізингодавцем продукцію інформаційного та рекламного характеру, що стосується діяльності лізингодавця, в тому числі платформи під номерні знаки, логотипи, наклейки та інше.

Посилається на те, що наведені обставини є свідченням істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позивачу як споживачу і кваліфікуються за п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", як несправедливі умови, що обмежують права споживача.

Окрім того, зазначає що відповідач уклав договір без наявності у нього відповідної ліцензії на право залучення коштів, наявність якої є обов'язковою відповідно до п.4 ч.1 ст.34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки відповідачем здійснювалась діяльність з надання фінансових послуг, яка передбачає пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, що може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Враховуючи наведені обставини, ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір №456 фінансового лізингу від 02 березня 2017 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРОКАР УКРАЇНА" та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОКАР УКРАЇНА" на його користь грошові кошти в розмірі 36750 грн.

В судове засідання позивач та його представник не з"явились, в поданій до суду заяві просять здійснювати розгляд справи в їх відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обємі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином.

В поданому на адресу суду запереченні, позов не визнав. Не заперечив факт укладення договору фінансового лізингу з позивачем та отримання за ним 36750 грн., при цьому зазначив, що волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх волі, при його укладенні передбачено всі істотні умови договору.

Вважає, що оскільки ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначена письмова форма договору лізингу і зазначеною нормою закону не передбачено необхідності нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, то твердження позивача в цій частині є помилковими.

Вказує, що комісія за організацію в сумі 36750 грн., що сплачена позивачем відповідно до умов договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу і такі витрати погоджені між сторонами, шляхом підписання договору. Такі витрати передбачено ст. 16 Закону України Про фінансовий лізинг.

Зазначає, що при укладенні договору, сторони погодили між собою всі відповідні умови, які зобовязані виконувати саме в тому вигляді, в якому вони були обумовлені правочином, договір передбачає обовязки сторін, а також відповідальність сторін у разі порушення такого зобовязання, а тому вважає, що наведені у позові умови, які на думку позивача є несправедливими, відповідають вимогам основних законодавчих актів, що регулюють правовідносини надання послуг з фінансового лізингу, а також не порушують законодавство про захист прав споживачів.

Вказує, що відповідно до ч. 2 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016 р. "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)", ліцензійні умови у частині, що стосується субєктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, надання гарантій та поручительств, надання послуг факторингу та довірчого управління фінансовими активами та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою.

04 липня 2017 року прийнято розпорядження Нацкомфінпослуг про видачу ліцензії відповідачу і таким чином на момент укладення договору уже було затверджено Ліцензійні умови і відповідач здійснював свою діяльність на підставі довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Національною комісією, яка здійснює регулювання державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на підставі чинного до цього часу Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Враховуючи наведене та посилаючись на те, що між ТОВ "ЄВРОКАР УКРАЇНА" та ОСОБА_1 було досягнуто згоди щодо предмета договору, додержано усіх істотних умов визначених законом для правовідносин, що склалися між сторонами, просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, вивчивши позовну заяву та заперечення відповідача на позов, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 02.03.2017 року між позивачем і відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №456 за умовами якого ТОВ "ЄВРОКАР УКРАЇНА" зобовязалося придбати в свою власність предмет лізингу - трактор МТЗ 82.1 вартістю 19160,58 доларів США, що в гривневому еквіваленті на дату укладання договору становило 525000 грн., та передати цей трактор у користування позивачу, який за зазначеним договором зобовязався сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 12103 грн. 40 коп. щомісячно. Договір фінансового лізингу передбачає право ОСОБА_1 отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат.

Крім того, позивач у свою чергу за договором фінансового лізингу №456 зобов`язався сплатити лізингодавцю комісію за організацію договору в розмірі 7% від вартості предмета лізингу, авансовий платіж в розмірі 23% від вартості предмета лізингу, комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 3% від вартості транспортного засобу (п.9.1, 9.2, 9.7 Договору №456).

Згідно п.9.1 договору комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 7%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Комісія за організацію договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу.

На виконання вказаних умов договору позивач згідно квитанції №0.0.718212053.1 від 02.03.2017 року сплатив комісію за організацію договору в сумі 36750 грн.

Правовідносини, що виникли між сторонами у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та Законом України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

За змістом ч. 5 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів")

Частина 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" закріплює визначення поняття "несправедливі умови договору", за якою умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналіз норм ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" свідчить про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів").

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що положення укладеного договору фінансового лізингу є несправедливими згідно ч. 3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Як вбачається з матеріалів справи, а саме п. 9.4 укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, у разі зміни вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу. Водночас, повернення різниці комісії за організацію у разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу не передбачено.

При цьому, згідно п. 12.1 договору фінансового лізингу у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, (п.п.3.2.6 договору), разом з тим такого права у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Згідно п. 3.2.1 лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача надати, протягом 30 календарних днів з моменту направлення лізингодавцем відповідної вимоги, додаткові гарантії у вигляді договору поруки. У разі ненадання або відмови лізингоодержувача надати визначені даним пунктом гарантії, лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержувачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. У випадку, коли предмет лізингу вже передано лізингоодержувачу, а останній не виконує вимогу щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, то лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання лізингоодержувачем гарантій визначених даним пунктом.

Відповідно до п. 3.2.3 лізингодавець має право залишати предмет лізингу на власному майданчику (або яким користується) в разі наявності несплаченого лізингоодержувачем лізингового платежу в терміни та у порядку, передбаченими даним договором. В такому випадку предмет лізингу залишається на майданчику лізингодавця до моменту погашення заборгованості за умовами даного договору, але не більше 1 (одного) календарного місяця. У разі непогашення заборгованості лізингоодержувачем протягом 1 (одного) календарного місця з моменту виникнення такої заборгованості та після закінчення місячного терміну, вказаного в даному пункті, даний договір вважається таким, що втратив силу та є розірваним лізингодавцем за порушення лізингоодержувачем умов даного договору.

З договору фінансового лізингу вбачається, що ним звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Так, розділом 12 договору "Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу" встановлена відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, що створює значну перевагу у правах лізингодавця над правами лізингоотримувача.

Положення розділу 12 договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача та усувають відповідальність відповідача.

Згідно п.п. 4.5-4.7, 6.1-6.6 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, за вищенаведеними зобовязанням відповідає продавець. При цьому згідно п.4.3 Договору передбачено лише право лізингоодержувача на подачу заяви із зазначенням назви продавця (постачальника), тобто за відсутності такої заяви вибір продавця здійснює лізингодавець.

В той же час, за змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюється продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Таким чином, вищезазначені положення оспорюваного договору фінансового лізингу є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими в розумінні ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів ".

Частинами 1, 2, 3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Згідно п. 4.1 договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 (девяносто) календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію договору (яка згідно п. 9.1. договору становить 7 % від вартості предмету лізингу); авансового платежу (який згідно п. 9.2 договору складає 23 відсотків від вартості предмета лізингу); комісії за передачу предмета лізингу (яка згідно п. 9.7 договору становить 3 % від вартості предмета лізингу).

Обовязок сплатити більше 33 % вартості трактора у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії. Так, згідно п. 4 ч.1 ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. При цьому послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Отже, позиція відповідача в цій частині, яка полягає в тому, що станом на момент укладення договору лізингу було затверджено ліцензійні умови і відповідач здійснював свою діяльність на підставі довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Національною комісією, яка здійснює регулювання державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а тому не потребувало отримання ліцензії на здійснення послуг фінансового лізингу є помилковою, оскільки на момент укладення оспорюваного договору відповідач діяв без наявності у нього відповідної ліцензії.

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Відповідачем не надано доказів наявності ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства.

Одночасно судом встановлено, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 2 ст.806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.

Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі і за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 02.03.2017 року, укладений між ТОВ "ЄВРОКАР УКРАЇНА" та ОСОБА_1 нотаріально посвідчено не було, а отже враховуючи сукупність вищенаведених обставин, такий договір є недійсним.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з ТОВ "ЄВРОКАР УКРАЇНА" на користь позивача сплаченої, на виконання положень договору, суми комісії за організацію договору фінансового лізингу № 456 від 02.03.2017 року в розмірі 36750 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Таким чином, з ТОВ "ЄВРОКАР УКРАЇНА" на користь позивача слід стягнути 960 грн. судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

На підставі ст.216, 216, 220, 227, 628, 799, 806 ЦК України, ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", керуючись ст.15, 60, 88, 209, 212-215, суд

вирішив:

позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №456 від 02.03.2017 року укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРОКАР УКРАЇНА".

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОКАР УКРАЇНА" на користь ОСОБА_1 суму комісії за організацію угоди в розмірі 36750 гривень.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОКАР УКРАЇНА" на користь ОСОБА_1 960 грн. витрат на сплату судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Сторони, які не були присутніми під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_2