УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання умов кредитного договору недійсними та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою представника ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 1 квітня 2013 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») був укладений кредитний договір № 5008173, відповідно до умов якого вона отримала кредит у сумі 113 092 грн 51 коп., що еквівалентно 13 880,64 доларів США, зі строком на 60 місяців, а також додатковий кредит у сумі 33 262 грн 60 коп., що еквівалентно 4 082,55 доларів США, строком на 60 місяців, із цільовим призначенням - для придбання автомобіля, вартість якого становить 16 330,16 доларів США.

Умовами кредитного договору передбачено, що розмір платежів, які підлягають сплаті у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту.

Вважала, що таким чином товариство її ввело в оману, оскільки сума кредиту визначена у гривні, тому він повинен бути повернутий також у гривні, а не в доларах США.

Враховуючи викладені обставини, просила з урахуванням уточнень визнати недійсними вступну частину кредитного договору від 1 квітня 2013 року № 50008173 щодо встановлення доларового еквіваленту в договірних правовідносинах, ст. 1.3, пунктів 1.3.1 - 1.3.3, п.1.7, пунктів 1.7.1 -1.7.15, ст. 2.3, ст. 3.2, пунктів 3.2.1 -3.2.8, ст. 3.3, ст. 5.5, ст. 5.6, ст. 7.1, ст. 8.2, ст. 8.3, ст. 8.4 додатку до кредитного договору від 1 квітня 2013 року № 50008173 «Загальні умови кредитування», ст. ст. 1.3, 1.4 додаткової угоди до кредитного договору, графік погашення кредиту, де нарахування встановлюються по курсу долара США; визнати фактично сплачені грошові кошти на погашення основного кредиту за рахунок курсової різниці в сумі: по основному кредиту 19 566 грн 63 коп., а по додатковому кредиту - 1 861 грн 35 коп., як дострокове повернення частини основного кредиту, що залишились до сплати; зобов'язати відповідача зробити перерахунок усіх зайво сплачених платежів - процентів за користування основним та додатковим кредитом в сумі: по основному кредиту 19 566 грн 63 коп., а по додатковому кредиту 1 861 грн 35 коп. у рахунок погашення суми основного кредиту за кредитним договором.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 203, 524-526, 530, 533, 626, 627, 629, 1054 ЦК України, належним чином оцінивши подані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із відсутності правових підстав для визнання оспорюваних пунктів кредитного договору та додаткової угоди до нього недійсними, а також зобов'язання відповідача здійснити перерахунок грошових коштів.

Колегія погоджується з такими висновками.

Із матеріалів справи вбачається, що 1 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір, за умовами якого позивачка отримала кредит на придбання автомобіля у розмірі 113 092 грн 51 коп. та додатковий кредит на оплату страхових платежів у розмірі 33 262 грн 60 коп. строком на 60 місяців зі сплатою 9,90 % річних.

У кредитному договорі визначено еквівалент суми кредиту в іноземній валюті у розмірі 13 880,64 доларів США та суму додаткового кредиту у розмірі 4 082,55 доларів США.

Кредит виданий ОСОБА_4 на придбання автомобіля та сплату страхових платежів, отже, згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є споживчим.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Разом з тим вищевказана норма закону не містить заборони на визначення грошового зобов'язання у гривні із зазначенням еквіваленту суми зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (чч. 1, 2 ст. 533 ЦК України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що національна валюта України є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте вони не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань у національній валюті України з посиланням на еквівалент суми зобов'язання в іноземній валюті.

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
О.В. Закропивний С.Ф. Хопта