Справа № 301/2266/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Мацунича М.В., Джуги С.Д.,

з участю секретаря - Терпай С.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Іршавського районного суду від 26 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Малораковецької сільської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок у АДРЕСА_1.

Зазначав, що його батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а мати позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після їх смерті залишилося спадкове майно: житловий будинок у АДРЕСА_1.

За життя подружжя (ОСОБА_4 та ОСОБА_5.) склало спільний заповіт від 26.02.2007, яким усе своє майно заповіли позивачу ОСОБА_3

При цьому, ще за життя ОСОБА_4 (батька позивача) ОСОБА_5 вчинила інший заповіт від 25.08.2009 на користь сестри позивача - ОСОБА_2.

Після смерті ОСОБА_5, сестра позивача ОСОБА_6 та інші спадкоємці у шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подали та спадщину не прийняли.

Натомість ОСОБА_3 звернувся 05.08.2016 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та прийняв її в цілому.

Проте, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Посилаючись на дані обставини, просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Іршавського районного суду від 26.12.2016 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно, що складається з житлового будинку і надвірних споруд, розташованих в АДРЕСА_1 в цілому.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_1 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Зокрема зазначає, що вона тривалий час проживає у Федеративній Республіці Німеччина, а оскільки позивач цю обставину не повідомив - вона не була належним чином повідомлена у суді першої інстанції про час та місце розгляду справи, не отримувала позовну заяву, не змогла скористатися наданими їй процесуальними правами; про наявність заповіту матері на користь ОСОБА_6 остання дізналася тільки із тексту оскаржуваного заочного рішення. Також указує, що місцевий суд не з'ясував правовий режим земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок; не перевірив чи не є будинок самочинно збудованим.

У запереченнях на апеляційну скаргу та у поданому апеляційному суду клопотанні представник позивача просив, з врахуванням вимог ст. 292 ЦПК України, закрити апеляційне провадження, оскільки оскаржуваним рішенням не порушуються права апелянта. Проте, оскільки ОСОБА_6 є відповідаче, а отже оскаржила рішення суду як сторона у справі, тому підстав для закриття апеляційного провадження немає.

Малораковецька сільська рада Іршавського району вважає правильним рішення місцевого суду.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання у визначений час не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 137-141).

Представник апелянта подала до апеляційного суду заяву, у якій просила справу розглянути за відсутності та відсутності ОСОБА_2

Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 197, ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. (ч.ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що батько позивача ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1, а мати позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 01.04.2016 (а.с. 5, 4).

За життя подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, шлюб між якими було зареєстровано 21 жовтня 1957 року, 26.02.2007 склало спільний заповіт, яким усе своє майно заповіли позивачу ОСОБА_3 (а.с. 7-8).

Згідно ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню.

Сутність розпоряджень у заповіті подружжя полягає в тому, що після смерті одного з подружжя належна йому частка у спільній сумісній власності переходить до другого з подружжя, який пережив першого, і тільки в разі смерті останнього - спадщина переходить до призначеного ними спільно спадкоємця.

Кожен з подружжя-заповідачів має право відмовитись від спільного заповіту тільки за життя їх обох. Після смерті одного з подружжя другий з подружжя вже не має права скасувати зроблений подружжям заповіт. З метою забезпечення виконання спільного заповіту подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, яке є об'єктом заповідальних розпоряджень.

Ще за життя ОСОБА_4 (батька позивача) ОСОБА_5 вчинила інший заповіт від 25.08.2009 на користь сестри позивача - ОСОБА_2. Проте цей заповіт не містить відмови від спільного заповіту.

При цьому ОСОБА_5 після смерті чоловіка зверталася з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Малораковецька сільська рада про визнання недійсним заповіту від 26.02.2007, укладеного ОСОБА_4 та ОСОБА_5, однак рішенням Іршавського районного суду від 31.10.2013, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 29.11.2013 та ухвалою Вищою спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2013 - у задоволенні її позову відмовлено (а.с.126-131).

У вказаній вище справі ОСОБА_5 на обґрунтування свого позову, зазначала, зокрема, що після смерті чоловіка вона звернулася до державної нотаріальної контори за оформленням спадщини, де дізналася, що у зв'язку із складенням заповіту подружжя, вона не має можливості будь-яким чином розпорядитися своєю часткою у праві спільної сумісної власності, бо на неї накладається заборона.

Після смерті ОСОБА_5 позивач ОСОБА_3 звернувся 05.08.2016 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк та прийняв спадщину в цілому (а.с. 12).

Ні відповідач ОСОБА_6 (сестра позивача), ні інші спадкоємці (зокрема, брати позивача, на яких указує скаржниця) на час відкриття спадщини не проживали постійно із ОСОБА_5, у передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини не подавали.

З відповіді виконкому Малораковецької сільської ради від 28.11.2016 № 02-32/424 вбачається, що ОСОБА_2 близько 20 років не проживає на території сільської ради (а.с. 45).

Згідно довідки виконкому Малораковецької сільської ради від 04.08.2016 № 02-32/233 ОСОБА_5 до дня смерті була зареєстрованою та постійно проживала одна у с. у АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Прийнявши спадщину в цілому, ОСОБА_3 звернувся 12.10.2016 до приватного нотаріуса Іршавського районного нотаріального округу ОСОБА_7 із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримав постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 15, 16).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами, розташованих в АДРЕСА_1 (а.с. 19-21).

Спадковий будинок було побудовано у 1982 році (а.с. 18), будівництво проводилося на підставі виданого ОСОБА_4 свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 1971 року (а.с.20) на земельній ділянці площею 0,07 га, котра виділена згідно рішення виконкому Малораковецької сільської ради депутатів трудящих №11 від 23.02.1971, у відповідності до плану забудови земельної ділянки, що дозволена рішенням виконкому Іршавської районної ради народних депутатів від 18.05.1971 №150 (а.с. 19-22).

Власником дворогосподарства та земельної ділянки згідно погосподарських книг Малораковецької сільської ради була ОСОБА_5, що стверджується довідкою №02-32/376 від 28.10.2016 (а.с. 18).

Вищенаведеним спростовуються доводи апелянта про те, що спадковий житловий будинок є самочинним будівництвом.

Оскільки будинок було побудовано за час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у шлюбі, це майно, за правилами ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому входить до складу спадщини, яка охоплюється заповітом подружжя ОСОБА_5.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позову ОСОБА_3 є правильним. Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Не можуть бути взятими до уваги посилання скаржника на те, що до справи позивачем додано розроблений на його замовлення технічний паспорт від 12.08.2016 не на спірний будинок, а за адресою АДРЕСА_1. Сам факт долучення до справи цього паспорту, що не стосується предмету доказування, не впливає на висновки суду щодо успадкування позивачем будинку № 61.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до приписів ст. 308 ЦПК України, є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Іршавського районного суду від 26 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: