Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 426/7204/17
Провадження № 22ц/782/775/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Луганської В.М.

суддів - Коротенко Є.В.,Коновалової В.А.

за участю секретаря: Подрябінкіна Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою Державного Підприємства «Сватівське лісомисливське господарство» на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 27 вересня 2017 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Державного Підприємства «Сватівське лісомисливське господарство» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що у період з 17.05.2005 року по 05.04.2017 року позивач працював на посаді спочатку лісника, а потім майстра лісу. 05.04.2017 року відповідач його звільнив, вважає, що його звільнено незаконно, з наказом про звільнення він не згодний, вважає, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства та його прав. Позивач зазначає, що згідно наказу №19-к від 05.04.2017 року його звільнено згідно п.8 ч.1 ст. 40 КЗпП України за вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили. Підставою винесення вказаного наказу був вирок Сватівського районного суду Луганської області від 07.02.2017 року, згідно якого позивача було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченому ст.246 КК України «незаконна порубка лісу» та засуджений до покарання у вигляді штрафу у розмірі 1 700, 00 грн. Позивач вважає, що відповідачем безпідставно застосовано до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі, яка утворилася станом на 05.04.2017 року, скасувати наказ №19-к від 05.04.2017 року про звільнення позивача, поновити його на роботі на посаді майстра лісу обх. №7 Сватівського лісництва, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.04.2017 року до часу винесення у справі рішення, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн. Під час розгляду справи у суді позивач неодноразово уточнював заявлені вимоги, просив суд скасувати наказ №19-к від 05.04.2017 року про звільнення позивача з посади майстра лісу, поновити його на посаді майстра лісу обх. №7 Сватівського лісництва з 05.04.2017 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.04.2017 року по 16.06.2017 року в сумі 7 161, 86 грн., покласти судові витрати на відповідача. Під час судового розгляду позивач збільшив заявлені вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 27 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Державного Підприємства «Сватівське лісомисливське господарство» задоволено. Суд скасував наказ Державного підприємства «Сватівське лісомисливське господарство» № 19 к від 05 квітня 2017 року про звільнення з роботи майстра лісу обх.№7 Сватівського лісництва ОСОБА_2 з 05 квітня 2027 року згідно п. 8 ч.1. ст.40 КЗпП України за вчинення за місцем роботи розкрадання ( в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, суд поновив ОСОБА_2 на посаді майстра лісу обх.№7 Сватівського лісництва Державного Підприємства «Сватівське лісомисливське господарство» з 06 квітня 2017 року, стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 квітня 2017 року по 27 вересня 2017 року у розмірі 17 980, 84 грн., стягнув з відповідача судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням Державним Підприємством «Сватівське лісомисливське господарство» подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить суд скасувати рішення Сватівського районного суду Луганської області від 27 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі ДП «Сватівське лісомисливське господарство» зазначило, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач виконував функції, які йому були надані державою, мав статус працівника правоохоронного органу, як це передбачено постановою КМУ № 976 від 16 вересня 2009 року та вчинив кримінальне правопорушення на підприємстві, на якому він працював і спричинив матеріальну шкоду ДП «Сватівське лісомисливське господарство», що підтверджується вироком Сватівського районного суду від 07 лютого 2017 року та рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 13 вересня 2017 року. Суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог позивача і стягнув середній заробіток в сумі 17 980, 84 грн., а позивач просив суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 8 228, 52 грн., крім того, судом не вірно визначено суму судових витрат.

В судовому засіданні представники ДП «Сватівське лісомисливське господарство» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на доводи апеляційної скарги.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 з доводами апеляційної скарги не погодилися, вважають, що підстав для скасування судового рішення не має.

Заслухавши осіб, які зявилися до судового засідання, доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача.

Ухвалюючи рішення по справі суд виходив з того, що ним були встановлені факти про те, що згідно трудової книжки позивача, ОСОБА_2 був прийнятий лісничим обх. №6 в Сватівське лісництво на підставі наказу №49 від 17.05.2005 року, наказом №121/1 від 29.06.2011 року був переведений на посаду майстра лісу Сватівського лісництва.

Відповідно до наказу Державного підприємства «Сватівське лісомисливське господарство» №19-к від 05 квітня 2017 року було звільнено з роботи майстра лісу обх. № 7 Сватівського лісництва ОСОБА_2 з 05 квітня 2017 року згідно п.8 ч.1 ст.40 КЗпП України за вчинення за місцем роботи розкрадання ( в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили.

Згідно вироку Сватівського районного суду Луганської області від 07.02.2017 року у справі №426/13368 /16-к ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 246 КК України за незаконну порубку насаджень, що заподіяло істотну шкоду та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн.

Встановивши вказані вище обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що були відсутні підстави для звільнення позивача з роботи за п.8 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки відсутній обвинувальний вирок, що набрав законної сили, відсутня постанова органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу відносно позивача ОСОБА_2 за вчинення ним за місцем роботи розкрадання майна.

Колегія суддів судової палати вважає, що такий висновок суду відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до п. 8 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Відповідно до розяснень, які містяться у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів» судам належить мати на увазі, що відповідно до п. 8 ч.1 ст. 40 КЗпП власник або уповноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст. 21 Кодексу України про адміністративні правопорушення), незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання.

Тобто, підставою для звільнення згідно з п. 8 ч.1 ст. 40 КЗпП України є тільки таке розкрадання майна власника, яке встановлене вироком або постановою суду, які набрали законної сили.

Судом встановлено, що згідно вироку Сватівського районного суду Луганської області від 07 лютого 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ст.246 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 1 700, 00 грн. Згідно вказаного вироку ОСОБА_2 своїми умисними діями, які виразилися у незаконній порубці дерев захисних насадженнях, що заподіяло істотну шкоду, вчинив злочин передбачений ст.246 КК України. ОСОБА_2 скоєно злочин проти довкілля і даний злочин відноситься до суспільних відносин у сфері охорони й відтворення навколишнього природного середовища, раціонального використання природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки життєдіяльності людини.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача не було правових підстав для звільнення позивача за п.8 ч. 1 ст.40 КЗпП України і тому висновок суду першої інстанції про скасування наказу №19-к від 05.04.2017 року про звільнення позивача з займаної посади, поновлення позивача на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законодавством не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (N 6-511цс16).

Колегія суддів судової палати не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог позивача і стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17 980, 84 грн., а позивач просив стягнути 8 228, 52 грн., оскільки відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.95 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата. Нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів.

Виходячи з того, що вимушений прогул з 06 квітня 2017 року по 27 вересня 2017 року, тобто по день ухвалення рішення суду, складає 118 робочих дні, з відповідача відповідно до ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню середня заробітна плата на користь позивача за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається із апеляційної скарги відповідач не оспорює розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та його розмір, який зроблено судом першої інстанції.

Колегія суддів судової палати не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом не дана оцінка тому факту, що крім незаконної порубки дерев ОСОБА_2 розпиляв їх на колоди та завантажив до причепу саморобного трактору та транспортував деревину за межі лісового масиву і в діях ОСОБА_2 є склад кримінального правопорушення передбаченого ст.185 КК України, тобто позивач вчинив крадіжку за місцем роботи і цей факт встановлений та вказаний у вироку суду. Оскільки із вироку Сватівського районного суду Луганської області від 07 лютого 2017 року не вбачається, що ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ст.185 КК України. Вказаний вирок відповідачем не оскаржувався. Так відповідно до розяснень, які містяться у п.9 постанові Пленуму Верховного Суду України від 10.12.2004 року №17 «Про судову практику у справах про злочини та інші правопорушення проти довкілля» кримінальна відповідальність за незаконну порубку лісу (ст. 246 КК) настає у випадках, коли остання здійснювалася з порушенням нормативних актів, які регулюють порядок порубки дерев і чагарників, у лісах, захисних та інших лісових насадженнях (якщо при цьому заподіяно істотну шкоду), або в заповідниках чи на територіях та об'єктах природно-заповідного фонду, або в інших особливо охоронюваних лісах.

Зокрема, визнається незаконною порубка дерев і чагарників, вчинена: без відповідного дозволу; за дозволом, виданим із порушенням чинного законодавства; до початку чи після закінчення установлених у дозволі строків; не на призначених ділянках чи понад установлену кількість; не тих порід дерев, які визначені в дозволі; порід, вирубку яких заборонено.

У справах про злочини, відповідальність за які передбачена ст. 246 КК, шкода визнається істотною, коли: були знищені певні види дерев у тій чи іншій місцевості; погіршилися породний склад, якість, захисні, водоохоронні й інші екологічні властивості лісу; виникли труднощі у відтворенні заліснення в певній місцевості; знизилась якість атмосферного повітря; змінились ландшафт місцевості, русло річки; сталась ерозія ґрунту тощо. Якщо внаслідок незаконної порубки дерев, чагарників у лісах, захисних та інших лісових насадженнях істотна шкода не настала, винна особа за наявності до того підстав несе відповідальність за статтями 64 - 67 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП).

Порубка дерев і чагарників на територіях, не віднесених до лісового фонду (ст. 4 Лісового кодексу України), не тягне відповідальності за ст. 246 КК. За наявності відповідних підстав такі дії можуть бути кваліфіковані як крадіжка, самоправство тощо.

Заволодіння деревами, зрубаними та підготовленими до складування або вивезення, залежно від обставин справи слід кваліфікувати за відповідними частинами ст. 185 КК або іншими статтями, якими передбачено відповідальність за вчинення злочинів проти власності.

В даному випадку, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивача відповідно до вироку суду, який набрав законної сили визнано винним у розкраданні майна, а згідно вироку Сватівського районного суду від 07 лютого 2017 року позивача визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ст.246 КК України.

Не заслуговують уваги посилання представника відповідача на те, що суд першої інстанції поновив на роботі особу, яка маючи судимість має право виконувати правоохоронні функції, що є неприпустимим, оскільки при розгляді справи про поновлення на роботі суд першої інстанції з'ясовував, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряв їх відповідність законові. Судом встановлено, що звільнення позивача проведено відповідачем в порушення вимог трудового законодавства і правових підстав для звільнення позивача за п.8 ч.1 ст.40 КЗпП України не було.

Не заслуговують уваги доводи апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції стягнено судовий збір з порушенням вимог Закону України «Про судовий збір», виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України судовий збір є складовою судових витрат. Під судовими витратами слід розуміти витрати осіб, які беруть участь у розгляді справи, а у випадках їх звільнення від сплати судових витрат держави, які вони несуть у звязку з розглядом та вирішенням конкретної справи.

Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Таким спеціальним законом є Закон України «Про судовий збір».

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Як вбачається із матеріалів справи (із уточненої позовної заяви а.с.54-56) позивачем було заявлено дві вимоги немайнового характеру та одна вимога майнового характеру. Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 640, 00 грн. (одна вимога), із позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0, 4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.За положеннями частин треть статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь яуого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визначено розмір судового збору з урахуванням положень закону України «Про судовий збір» та ст.88 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, знайшла їх безпідставними і такими, що спростовані матеріалами справи, що наведено вище, всі обставини справи судом встановлені повно та доведені у судовому засіданні на підставі яких суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо задоволення заявлених вимог позивача. Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до статі 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним, у зв'язку із чим підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст.209, 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державного Підприємства «Сватівське лісомисливське господарство» відхилити.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 27 вересня 2017 року залишити без змінн.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Cудді: