Справа №: 615/459/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 р. м. Валки

Валківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Товстолужського О.В.,

при секретареві Неділько І.О.,

за участю представників позивача ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заробітної плати за виконану роботу понад встановлений трудовим договором час, нарахування та стягнення індексу інфляції та індексації заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки, зобов'язання змінити запис в трудовій книжкі про дату звільнення з роботи та стягнення компенсації за завдану моральну шкоду,

в с т а н о в и в:

01 квітня 2016 року до Валківського районного суду Харківської області надійшов позов ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення виплат при звільненні, стягнення середнього заробітку за весь час затримки її виплати, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 29 червня 2016 року вимоги позивачів розєднані в самостійні провадження.

Після уточнень позовних вимог в позові ОСОБА_4 зазначено, що вона з 02.01.2008 року по 02.02.2016 року мала трудові відносини з ОСОБА_5 (з 2008 року по 2010 рік включно), ОСОБА_6 (з 2008 року по 2010 рік включно) та ОСОБА_7І, (в 2008 році, з 2010 року по день звільнення). За цей час ОСОБА_4 отримувала заробітну плату в неповному обсязі, так як працювала згідно графіку роботи з 08:00 години до 20:00 години без зазначеної в трудових угодах перерви з 12:00 години до 14:00 години та щоденним виходом на роботу, крім суботи та неділі, тобто по 12 години щоденно та по 60 годин на тиждень, що перевищує визначений законодавством 40 годинний робочий тиждень. Заробітну плату ОСОБА_4 отримувала з розрахунку мінімальної заробітної плати затвердженої КМУ в період з 01.01.2008 року по 14.02.2016 року. Про те, що відповідачі виплачували заробітну плату не в повному обсязі за весь період роботи, ОСОБА_4 дізналась вже після звільнення, отримавши відомості з пенсійного фонду про застраховану особу та відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків. Відповідно до отриманих відомостей, ОСОБА_4 працювала у всіх відповідачів одночасно, хоча трудовий договір було укладено тільки з ОСОБА_7, а про зміну працедавця, позивачу не було повідомлено та жодних трудових договорів з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не укладалось.

Також в позові зазначено, що 02.01.2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено трудовий договір зареєстрований Валківським районним центром зайнятості за №4 від 02.01.2008 року. При прийняті на роботу, позивачем було передано роботодавцю трудову книжку та внесено до неї запис про прийняття на роботу ФОП ОСОБА_7 19.05.2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено трудовий договір та зареєстрована в центрі зайнятості за №9 від 19.05.2008 року. 24.01.2011 року, 01.01.2012 року та 01.01.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 були укладені додаткові угоди до трудового договору від 19.05.2010 року. Згідно відомостей з пенсійного фонду про застраховану особу з 2013 року по день звільнення, а саме 14.02.2016 року, ОСОБА_4 працювала у ФОП ОСОБА_7

Як витікає зі змісту позову, ОСОБА_4 16.02.2016 року направила колишнім роботодавцям письмову вимогу щодо здійснення з нею розрахунку з підстав звільнення за власним бажанням, перерахувавши невиплачену заробітну плату та інші належні виплати на її рахунок, також вимагала повідомити письмово про всі нараховані суми належні їй при звільненні, а також прохала надіслати їй належним чином оформлену трудову книжку поштою з доставкою на вказану адресу на наступний день з моменту отримання даної вимоги. Дану вимогу відповідачі отримали 17.02.2016 року, але з моменту отримання відповідачами вимоги, жодних розрахунків не було проведено, трудова книжка поштою надіслана не була, та жодним чином не було повідомлено про всі нараховані суми, належні позивачу при звільненні.

Крім того, в позові зазначено, що загальна сума заборгованості по заробітній платі без врахування індексу інфляції та індексації, відповідно до фактично відпрацьованих годин складає 49 097 грн. 49 коп., кількість днів затримки розрахунку по заробітній платі складає 26 днів (з 18.02.2016 року по 14.03.2016 року), а загальний розмір середнього заробітку та компенсації за затримку розрахунку (за період з 14.02.2016 року по 07.02.2017 року) становить 13 891 грн. 50 коп., а розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки становить 1 742 грн. 30 коп. Окрім того, згідно позову, неправомірними діями відповідачів позивачу завдана також моральна шкода, оскільки з вини роботодавців, які не видавали трудову книжку, ОСОБА_4 не мала змоги працевлаштуватись за новим місцем роботи, або стати на облік у центрі зайнятості як безробітна. Через неможливість працевлаштування, а також враховуючи, що з нею не було проведено повного розрахунку при звільненні, позивач не мала матеріальних засобів для існування, що призвело до переживань та душевних страждань.

ОСОБА_4 в позові вимагає: 1) стягнути солідарно з фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на її користь заборгованість по заробітній платі за період з січня по грудень включно 2008 року в розмірі 3 195 грн. 20 коп.;

2) зобовязати фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 провести їй нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з січня по грудень включно 2008 року та відповідно їй сплатити;

3) стягнути солідарно з фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на її користь заборгованість по заробітній платі за період з січня по грудень включно 2009 року в розмірі 3 855 грн. 20 коп.;

4) зобовязати фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5 та ОСОБА_6, провести їй нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з січня по грудень включно 2009 року та відповідно їй сплатити;

5) стягнути солідарно з фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на її користь заборгованість по заробітній платі за період з січня по грудень включно 2010 року в розмірі 5 330 грн. 20 коп.;

6) зобовязати фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 провести їй нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з січня по грудень включно 2010 року та відповідно їй сплатити;

7) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, на її користь заборгованість по заробітній платі за період з січня 2011 року по 13.02.2016 року в розмірі 36 716 грн. 89 коп.;

8) зобовязати фізичну особу-підприємця ОСОБА_7 провести їй нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з січня 2011 року по 13.02.2016 року та відповідно їй сплатити;

9) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, на її користь середній заробіток за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні з 18.02.2016 року по 07.02.2017 року в розмірі 13 891 грн. 50 коп.;

10) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 1 742 грн. 30 коп. з утриманням при виплаті зазначеної суми, передбачених законом податків та обовязкових платежів;

11) зобовязати фізичну особу-підприємця ОСОБА_7, внести запис в її трудову книжку про дату звільнення з роботи, зазначивши дату звільнення 14.03.2016 року;

12) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позові.

Представник відповідачів в судовому засіданні пояснила, що відповідачі позов не визнають. Також зазначила, що ОСОБА_4 мала трудові відносини з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 в період з 02 січня по 25 листопада 2008 року та з 19 травня 2010 року по 14 лютого 2016 року, з ФОП ОСОБА_5 з 26 листопада 2008 року по 30 квітня 2010 року, а з ФОП ОСОБА_6 з 26 листопада 2008 року по 18 травня 2010 року. З ОСОБА_4 відповідачі укладали письмові договори. Позивач отримувала від відповідачів заробітну платню в повному обсязі. ОСОБА_4 звернулась із заявою про звільнення за власним бажанням 01.02.2016 року, згодом захворіла та по 13.02.2016 року знаходилась на лікарняному, а вийшовши на роботу, відразу була звільнена 14.02.2016 року. Трудової книжки, як пояснила представник відповідача ОСОБА_7, в розпорядженні роботодавця не було, що підтверджується актом перевірки управління Держпраці від 25.03.2016 року. 14.03.2016 року ОСОБА_4 звернулась до центру зайнятості де їй і були зроблені записи про дату прийняття та звільнення. Стосовно вимог, компенсації за спричинену моральну шкоду, представник відповідача ФОП ОСОБА_7 пояснила, що ці вимоги не можуть бути задоволені, оскільки відповідач жодним чином не порушив прав працівника.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що відповідно до трудових договорів від 02.01.2008 року та від 19.05.2010 року, між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено безстроковий трудовий договір.(а.с.17,18, т.1)

Крім того, ОСОБА_4 уклала трудові договори з фізичними особами-підприємцями ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що підтверджується відповідними договорами.(а.с.68,69, т.2)

Відомості про найменування роботодавців, період прийняття на роботу та звільнення, зазначені в трудовій книжці ОСОБА_4 співпадають із тими відомостями, що зазначені в цих договорах.(а.с.74-76, т.2)

Позивач зазначила в позові, а згодом представник в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_4 працюючи в супермаркеті під назвою «Норма» з січня 2008 року не мала інформації з ким саме та в який період мала трудові відносини, вважаючи, що її роботодавець один із фізичних осіб-підприємців ОСОБА_7

Проте, такі дані спростовуються відомостями із зазначених договорів та трудової книжки, де маються особисті підписи ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Представник позивача стверджує, що ОСОБА_4 не підписувала зазначені договори, але у відповідності із ст. 10 ЦПК України, судом розяснено її право звернутись із клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Таким правом сторона позивача не скористалась, отже обставини про те, що позивач свідомо укладала трудові договори із роботодавцями фізичними особами-підприємцями ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в різні періоди з січня 2008 року по 14 лютого 2016 року, суд вважає встановленими.

Обгрунтовуючи матеріальні вимоги, позивач зазначила, що з 02.01.2008 року вона працювала понад встановлений трудовим договором час, кожного робочого дня і за виконану роботу понад встановлену договором вона заробітної плати не отримувала.

Позивач навела розрахунки, згідно яких загальна кількість годин відпрацьованих понад встановлену норму складають щомісячно з січня 2008 року по день звільнення 80 годин.

Загалом, як вважає позивач, вона перепрацювала 720 годин за період з січня 2008 року по лютий 2016 року та не отримала від відповідачів фізичних осіб-підприємців ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заробітної плати на загальну суму 49 097 грн. 49 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїм вимог і заперечень.

Предметом доведення, при цьому, є кількість фактично відпрацьованих годин позивачем кожного дня в період з 2008 року до дня звільнення.

Представник відповідачів відмовилась надати суду документи про облік робочого часу посилаючись на відсутність у відповідачів таких документів.

Представник позивача вважала, що кількість фактично відпрацьованих годин можна визначити через допит свідків, які працювали разом з ОСОБА_4 в різні періоди.

Ухвалами суду від 03.08.2016 року та 16.11.2016 року в задоволенні клопотань про допит свідків, що нібито працювали разом із позивачем було відмовлено через невідповідність таких даних критеріям належності доказів, передбачених ст. 58 ЦПК України.

Судом дослідженні в судовому засіданні надані стороною відповідача відомості про отримання ОСОБА_4 заробітної плати за період з 02.01.2008 року по 14.02.2016 року від фізичних осіб-підприємців ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5А.(а.с. 138-273, т.1)

Крім того, згідно відомостей про виплату грошей за лютий 2016 року, ОСОБА_4 14.02.2016 року одержала 825 грн. 09 коп. та лікарняні 223 грн. 15 коп. про що свідчить особистий підпис позивача.(а.с.139, т.1)

Ці дані свідчить про отримування ОСОБА_4 заробітної плати кожен місяць разом з іншими працівниками.

Суд не приймає до уваги платіжне доручення від 21.03.2016 року про сплату ОСОБА_4 грошових кошті за перебування на лікарняному, через те, що позивачу вже була сплачена аналогічна сума 14 лютого 2016 року.

Жоден з підписів зроблених від імені ОСОБА_4, що містяться в цих відомостях, сторона позивача не спростувала.

За таких підстав, повний розрахунок із позивачем був проведений в день звільнення, тобто 14.02.2016 року.

В судове засідання представлені додаткові угоди до трудового договору від 19.05.2010 року за №9 від 24.01.2011 року, 01.01.2012 року та 01.01.2013 року, між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 та ОСОБА_4, а також основні трудові договори, які містять дані про передбачений графік роботи працівника із зазначенням кількості годин в робочому тижні.

Відповідно до трудового договору від 02.01.2008 року укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 та ОСОБА_4 час виконання робіт встановлений з 08:00 години до 20:00 години, або навпаки з 20:00 години до 08:00 години, через дві доби.(а.с.17, т.1)

Відповідно до трудового договору від 19.05.2010 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 та ОСОБА_4 час виконання робіт встановлений з 08:00 години до 20:00 години, перерва з 12:00 години до 14:00 години. Графік роботи доба через добу вихідних. (а.с.18, т.1)

Згідно з додатковими угодами від 24.01.2011 року, від 01.01.2012 року та від 01.01.2013 року графік роботи ОСОБА_4 не змінювався. (а.с.19,23,24, т.1)

Відповідно до додаткової угоди від 01.03.2014 року, графік роботи позивача змінився та останній встановлений такий графік: з 08:00 години до 17:00 години, перерва з 12:00 години до 13:00 години, субота та неділя вихідні.(а.с.25, т.1)

Згідно з трудовим договором від 26.11.2008 року укладеним між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а так само між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_4, час виконання робіт позивача встановлений з 08:00 години до 14:00 години, перерва з 11:00 години до 13:00 години, або навпаки з 14:00 години до 20:00 години, перерва з 16:00 години до 17:00 години через добу.

Таким чином, тривалість робочого тижня ОСОБА_4, згідно умов договорів, не перевищував 40 годин на тиждень.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Зазначені договори, як вже зазначалось вище, мають особисті підписи ОСОБА_4, дійсність яких стороною позивача не спростована у передбачений цивільним процесуальним законом спосіб.

Отже, та обставина, що кількість відпрацьованих фактично годин ОСОБА_4 відповідала зазначеній в договорах та була адекватною отриманою нею зарплатнею

підтверджується тим фактом, що позивач маючи повну інформацію про закріплений договорами графік роботи та отримуючи визначену у відомостях заробітну платню впродовж більш ніж 8 років, не ініціювала перегляд розміру її зарплатні у будь-який спосіб.

Позовна заява містить вимоги про зобовязання відповідачів провести ОСОБА_4О, нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з січня 2008 року по лютий 2016 року та відповідно їй сплатити.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Разом з тим,позивач не навела розрахунку та не зазначила у вимогах конкретний розмір сум, що належать до нарахування та виплати роботодавцями.

Судом було запропоновано стороні позивача надати такі розрахунки, щодо конкретних сум про стягнення з фізичних осіб підприємців за надмірно відпрацьований час та конкретизувати вимоги про розмір індексації та інфляції, проте представник позивача наполягала на розгляді саме таких вимог, які зазначені в уточненому позові та зазначила, що суд самостійно має визначити, які суми, і з якого саме з відповідачів підлягають стягненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Таким чином, суд позбавлений можливості, із-за відсутності чітко визначених вимог, задовольнити їх.

Окрім іншого, в позові ОСОБА_4 вимагає стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки здійснення з нею розрахунку, змінити запис в трудовій книжці про дату звільнення, зазначивши її днем, коли їй було видано трудову книжку, а також стягнути з роботодавця середній заробіток за час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки», трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Крім того, даною постановою Міністерству праці, Міністерству юстиції, Міністерству соціального захисту населення разом із заінтересованими міністерствами та іншими підвідомчими Кабінетові Міністрів України органами державної виконавчої влади за участю профспілкових об'єднань у тримісячний термін доручено розробити і затвердити Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях.

На виконання даної постанови, наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року затверджено інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року.

Згідно п. 1.1. даної Інструкції, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів.

Відповідно до п. 4.1. Інструкції, власник або уповноважений ним орган, зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї

записом про звільнення.

Згідно з п. 2.27 Інструкції, днем звільнення працівника вважається останній день роботи.

Відповідно до п. 20 умов трудових договорів, сторони ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки Працівника та її зберігання.

Обгрунтовуючи вимоги про зобовязання відповідача змінити запис в трудову книжку про день звільнення, ОСОБА_4 посилається на положення п.4.1. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників».

Відповідно до п.4.1. Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України, вищезазначена інструкція є підзаконним актом, а тому по суті змісту статті та виходячи із самої інструкції - вона регламентує порядок заповнення трудових книжок, а не час виникнення, зміни чи припинення трудових відносин.

Сторони дійшли згоди, що трудові відносини між працівником ОСОБА_4 та роботодавцем фізичною особою-підприємцем були припинені 14.02.2016 року, в перший день після виходу ОСОБА_4 на роботу з лікарняного.

Таким чином, зазначений в трудовій книжці ОСОБА_4 день звільнення 14.02.2016 року відповідає вимогам трудового законодавства.

Крім того, враховуючи, що із ОСОБА_4 був проведений повний розрахунок в день звільнення, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час здійснення розрахунку при звільнення задоволенню не підлягають.

Згідно з п.7.1. Інструкції, у разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку.

ОСОБА_4 в день звільнення роботодавцем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 не була видана трудова книжка.

Єдиним доказом дати отримання трудової книжки при звільненні може бути наявність підпис працівника, у передбачений підзаконними актами документах, про отримання трудової книжки із зазначенням дати.

Проте, сторона відповідача не надала суду відповідні спростування, як того вимагає стаття 60 ЦПК України.

На 15 сторінці трудової книжки ОСОБА_4 мається запис про те, що 14.03.2016 року трудовий договір знятий з реєстрації у Валківському районному центрі зайнятості, а тому суд вважає, що саме в цей день позивач і отримала трудову книжку.(а.с.75, т.2)

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 21 січня 2015 року, в справі №6-195цс14, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи, що ОСОБА_4 була звільнена в лютому 2016 року, то для розрахунку середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки беруться місяці грудень 2015 року та січень 2016 року, тобто два місяці що передували звільненню працівника.

Згідно відомостей на виплату грошей №,№ 21 та 22 за грудень 2015 року ОСОБА_4 отримала заробітну плату на загальну суму 1 228 грн. 06 коп., а згідно відомості про виплату грошей №1 за січень 2016 року ОСОБА_4 отримала заробітну плату в сумі 1 234 грн. 92 коп.

Отже, сума заробітної плати за два місяці, що передували місяцю звільненню позивача становить 2 462 грн. 98 коп.

Згідно з графіком роботи ОСОБА_4, що міститься в табелі обліку робочого часу за січень 2016 року, ОСОБА_4 відпрацювала 14 днів.(а.с.16, т.2)

Враховуючи, що сторонами не надано будь-яких даних про облік часу ОСОБА_4, суд приймає до уваги умови трудового договору укладеного між ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, а також умови додаткових угод, та вважає, що за грудень місяць ОСОБА_4 мала 17 робочих днів.

Таким чином, сума середньоденної заробітної плати позивача за грудень 2015 року та січень 2016 року рахується як сума заробітної плати за ці місяці, тобто 2 462 грн. 98 коп. поділена на суму відпрацьованих днів, тобто 31, що в свою чергу становить 79 грн. 45 коп. за один день.

Кількість днів затримки видачі трудової книжки ОСОБА_4 становить 29, тобто з 15 лютого 2016 року до 14 березня 2016 року.

Водночас, суд вважає, що кількість днів затримки видачі трудової книжки повинен рахуватись із врахуванням робочого графіку ОСОБА_4, тобто кількість днів за які повинен бути нарахований середній заробіток становить половину від 29, тобто 15.

За таких підстав, сума яка підлягає стягненню з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 за час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки за період з 15.02.2016 року по 14.03.2016 року становить 1 191 грн. 75 коп.

Позивач вимагає поряд із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу із затримкою видачі трудової книжки утримати суму передбачених законом податків та зборів.

Суд вважає, що дана вимога не може бути задоволена, оскільки саме по собі нарахування коштів покладає обовязок на роботодавця провести відповідні нарахування до різних бюджетів.

ОСОБА_4 вимагає стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 ОСОБА_4 несвоєчасно було видано трудову книжку.

ОСОБА_4 обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення моральної шкоди зазначила, що через неправомірні дії відповідача, вона не могла працевлаштуватись, що потягло за собою переживання та душевні страждання.

Судом встановлена обставина, що трудова книжка була повернута ОСОБА_4 14.03.2016 року.

Як вбачається зі змісту трудової книжки, позивач працевлаштувалась на роботу лише 08.04.2016 року, тобто майже через місяць після отримання трудової книжки.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Отже, стороною позивача недоведена та обставина, що ОСОБА_4 мала намір негайно працевлаштуватись після звільнення.

Таким чином, суд не вважає, що через вищезазначені дії відповідача, ОСОБА_4 було завдано моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно з п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 640 грн. 00 коп.

За таких підстав, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на користь держави судовий збір у вищезазначеному розмірі.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки з 15.02.2016 року по 14.03.2016 року в розмірі 1 191 грн. 75 коп.

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Валківський районний суд Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_10