Справа №173/1856/16-ц
Провадження №2/173/47/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення авансової суми,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення авансової суми. В обґрунтування позову зазначено, що 3 липня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір про надання завдатку. Відповідно до умов договору сторони дійшли згоди про те, що грошова сума в розмірі 50 000 грн., яка становить еквівалент 2000 дол. США сплачені боржником в рахунок належних з нього договором платежів є завдатком. На підтвердження такої домовленості позивач передав ОСОБА_2 2000 дол. США в рахунок подальшого платежу і в забезпечення виконання договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: вул..Шевченка, 14, с.Павлівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Відповідно до п. 4 укладеного договору у разі припинення договору до початку його виконання завдаток підлягає поверненню кредитором боржнику в строк до першого серпня 2017 року. Позивач посилається на те, що через сімейні обставини та з інших обєктивних причин зараз неможливо укласти договір купівлі-продажу будинку. У звязку з тим, що договір купівлі-продажу не було укладено сплачена відповідачу сума, на думку позивача, є авансом, а тому підлягає поверненню йому. На підставі вищевикладеного ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь авансовий платіж в сумі 50000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд задовольнити заявлені вимоги, суду пояснила, що договір купівлі-продажу не було укладено за спільною домовленістю між сторонами, тому є підстави для повернення сплаченої суми яка є авансом. Позивач з дружиною дійсно проживали деякий час в будинку відповідача, але за його згодою та за спільною домовленістю. у вересні 2016 року позивач з будинку виїхав та звернувся до відповідача з проханням повернути сплачені йому кошти, проте він відмовився. Сплачені кошти становлять половину вартості будинку, який позивач мав намір купити у відповідача. Договір не було укладено не з вини позивача, а з обєктивних причин, оскільки він змінив місце проживання.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував. Суду пояснив, що дійсно з позивачем вони домовилися про купівлю-продаж будинку за адресою: вул.. Шевченка, 14 с.Павлівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області за 4000 дол. США у звязку з чим звернулися до нотаріуса та уклали договір завдатку. При цьому нотаріус розяснила, що таке завдаток, які правові наслідки невиконання умов договору, тощо. Саме з боку позивача було запропоновано суму завдатку 2000 дол. США, яку він йому сплатив. За його згодою позивач з дружиною заселилися в будинок, він передав їм ключі та вони проживали в ньому до 14 вересня 2016 року. Тому він був впевнений, що договір купівлі-продажу буде укладено, як тільки вони сплатять другу половину вартості будинку. Саме тому він відмовляв іншим покупцям. Проте потім позивач з будинку виїхав та звернувся до нього з проханням повернути кошти, він погодився повернути йому частину коштів, якщо він знайде йому нового покупця, на що позивач не погодився. Відповідач вважає, що не має жодних підстав для повернення коштів позивачу, оскільки договір купівлі-продажу неукладено саме з вини позивача, він готовий в будь-який момент укласти договір, всі необхідні документи на будинок у нього є. Між ними було укладено договір завдатку саме з метою забезпечення виконання майбутнього договору купівлі-продажу, тому це не є аванс, а позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

3 липня 2016 року між ОСОБА_3 (Боржник) та ОСОБА_2 (Кредитор) було укладено договір про надання завдатку з метою підтвердження укладення сторонами договору купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок під номером 14 по вул..Шевченка в с. Павлівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Відповідно до умов договору сторони дійшли згоди про те що грошова сума у розмірі 50000 грн. сплачені Боржником у рахунок належних з нього платежів за договором купівлі-продажу є завдатком (а.с.7). На виконання умов договору про надання завдатку ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_2 50000 грн. в еквіваленті 2000 дол. США, що за їхньою домовленістю становило половину вартості будинку. Ці обставини сторони в судовому засіданні визнали, тому вони не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно ч 1. ст. 546 ЦК України завдаток є одним з видів забезпечення викоання зобовязання.

Отже, відповідно до закону завдаток характеризують дві істотні умови: 1) завдаток може мати місце лише в разі наявності зобовязання; 2) завдаток одночасно є формою підтвердження зобовязання та засобом забезпечення його виконання

Станом на час розгляду справи договір купівлі-продажу будинку між сторонами не було укладено з обєктивних причин, а саме у звязку з тим, що позивач змінив місце проживання, що в судовому засіданні сторони визнали, а тому ці обставини не підлягають доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. У звязку з чим суд приходить до висновку, що зобовязання між сторонами, в забезпечення якого було укладено договорі про передачу завдатку не має, тобто між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було укладено ані договору купівлі-продажу, ані попереднього договору, навіть не визначено було строки укладання такого договору. Враховуючи встановлені обставини такий договір купівлі-продажу взагалі міг бути неукладений навіть за відсутності вини з боку сторін, а через будь-які обєктивні обставини.

У звязку з тим, що договір купівлі-продажу не було укладено 14 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення сплаченої суми (а.с.8), проте ОСОБА_2 цю суму добровільно не повернув.

На підставі встановлених обставин суд приходить до висновку, що сплачена ОСОБА_3 ОСОБА_2 сума в розмірі 50000 грн. за своїм призначенням фактично є авансом, оскільки вона сплачена до укладення основного договору, навіть якщо було укладено договір про надання завдатку. Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладені не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана ОСОБА_3 відповідачу грошова сума в розмірі 50000 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Верховний Суд України у своїй постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13 зробив правовий висновок про те, що правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що ця сума була сплачена саме в забезпечення виконання зобовязання, а тому не підлягає поверненню, оскільки як було зазначено зобовязання не було, а завдаток є видом забезпечення виконання саме зобовязання, а не забезпечення укладення договору в майбутньому. Так само в самому договір про надання завдатку зазначено умови повернення завдатку у разі порушення договору купівлі-продажу, тобто основного зобовязання, якого не було та не має на час розгляду справи судом.

Інші доводи відповідача про те, що позивач проживав в його будинку, користувався його майном та лишив борги по сплаті комунальних послуг, суд не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються предмету спору та не спростовують висновків суду.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача, а тому позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позивачем було понесено судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп. (а.с.19), суд приходить до висновку, що понесені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 546, 570 ЦК України, ст.ст. 10,11, 60,61, 88, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення авансової суми задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: пр.-т 50-річчя СРСРАДРЕСА_1) 50000 грн. та понесені судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко