АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8694/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача ГаврилюкО.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та Заступника прокурора м. Києва на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду в вересні 2015 року із вищевказаним позовом та з урахуванням уточнення позовних вимог, ставив питання що незаконними діями працівників Управління внутрішньої безпеки в м. Києві ДВБ ГУБОЗ МВС України, органів досудового розслідування та прокуратури: працівників прокуратури відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні оперативно при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства прокуратури міста Києва та суду, йому завдано моральну шкоду, пов'язану із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності (винесення постанови про притягнення як обвинуваченого) незаконного та тривалого тримання під вартою, понад строк встановлений вироком суду, а також незаконного засудження, (незаконний вирок суду було скасовано). Відтак просив суд стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду, на користь позивача моральну шкоду у розмірі 921600 гривень відповідно до висновку експертизи, та витрати по сплаті експертизи у розмірі 9268 гривень.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року

позовні вимоги ОСОБА_3 до Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди було задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 320000 гривень та витрати по сплаті експертизи у розмірі 9 268 гривень.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду представник позивача та Заступник Прокурора м. Києва подали апеляційні скарги.

Представник позивача ставив питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняття в цій частині нового рішення, за яким задовольнити позов у повному обсязі. Так як згідно висновку експерта від 28.02.2017 року було встановлено, що ситуація, пов'язана із засудженням та триманням під вартою ОСОБА_3 більше двох років, а саме 756 днів, понад строк, встановлений вироком суду, є для нього психотравмуючою. Згідно висновку експерта було встановлено можливий розмір моральної шкоди, який було завдано скаржнику у розмірі 288 мінімальних заробітних плат, що станом на день розгляду справи у суді становило 921 600 гривень. Тоді як рішення суду не містить у собі правових обґрунтувань підстав зменшення зазначеного вище розміру.

Заступник Прокурора м. Києва вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставив питання про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог.

Позивач та його представник підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги Заступника прокурора м. Києва відмовити.

Представник прокурори м. Києва підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги представника позивача відмовити.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку . У судове засідання не з'явився, поважність причин своєї неявки суду не повідомив.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Враховуючи, що апеляційні скарги не містять у собі доводів, щодо невідповідності висновків суду в частині відмови у задоволенні вимог позивача про визнання незаконними дій працівників прокуратури м. Києва пов'язаними з незаконним притягненням ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності ( винесення постанови про притягнення його як обвинуваченого) незаконного та тривалого тримання під вартою, понад строк встановлений вироком - то відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України судом апеляційної інстанції рішення суду в цій частині не перевірялося.

Судом при розгляді справи було встановлено, що 14.10.2005 року Прокуратурою м. Києва відносно ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу № 50-4159 і пред'явлено обвинувачення за ч. З ст. 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем), а також затримано у порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року). 17.10.2005 року стосовно позивача порушена кримінальна справа за ч.3 ст. 28 (вчинення злочину організованою групою) та ч.3 ст. 364 (зловживання владою або службовим становищем) КК України.

17.10.2005 року Печерським районним судом м. Києва було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту з утриманням в Слідчому ізоляторі № 13 управління державного департаменту України з питань виконання покарань у м. Києві та Київської області.

У подальшому кримінальну справу № 50-4159 для розгляду з обвинувальним висновком щодо позивача та інших осіб було направлено до Деснянського районного суду м. Києва з обвинуваченням у кінцевій редакції у вчиненні ним злочинів, передбачених ст. 28 ч.3, 126 ч.2, 28 ч.3, 162 ч.2,186 ч.5. 189 ч. 4, 28 ч.3, 364 ч.3, 365 ч.2,127 ч.2 КК України.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року ОСОБА_3 було засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади, пов'язані з роботою в правоохоронних органах строком на 3 роки, та з конфіскацією всього належного йому майна.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 14.05.2009 року скасовано вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року та постановлено новий вирок, яким ОСОБА_3 визнано винним за ст. ч.4. 189, ч.3 ст. 364, ч.2 ст. 162, ч.2 ст. 126, ч.2 ст. 127 КК України і призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з роботою в правоохоронних органах строком на три роки, та з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. По обвинуваченню за ч.1 ст. 366 КК України позивача звільнено від кримінальної відповідальності та покарання у зв'язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України та у відповідності зі ст. 11-1 КПК України (1960 року), а справу в цій частині закрито, в решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 28.10.2008 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 03.11.2009 року зазначені вирок та ухвалу апеляційного суду було скасовано і справу направлено на новий апеляційний розгляд.

24.12.2009 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок суду першої інстанції було скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд.

13.08.2010 року Деснянським районним судом м. Києва щодо позивача було постановлено вирок, який 20.09.2011 року скасовано судом апеляційної інстанції з постановленням вироку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.05.2012 року вирок Апеляційного суду міста Києва від 20.09.2011 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд. Цією ж ухвалою запобіжний захід щодо позивача (тримання під вартою) змінено на підписку про невиїзд, ОСОБА_3 був звільнений з-під варти у залі суду.

16.09.2014 року Апеляційним судом м. Києва вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2010 року скасовано та постановлено новий, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 364, ч. 2 ст. 126, ч.2 ст. 162, ч.2 ст. 127, ч. 2 ст. 189 КК України; по обвинуваченню за ч. 1 ст. 364, ч.2 ст. 126, ч.2 ст. 162, ч.2 ст. 185 КК України провадження у справі закрито та звільнено від кримінальної відповідальності у цій частині у зв'язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та ст. 11-1 КПК України (1960 року) призначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням спеціального звання - старший лейтенант міліції.

Даним вироком позивачу зараховано строк тримання під вартою під час провадження досудового слідства та попередніх судових розглядів, ОСОБА_3 вважався таким, що фактично відбув покарання за цим вироком.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2015 року вирок Апеляційного суду від 16.09.2014 року залишено без змін.

З урахуванням викладеного вище вбачається, що ОСОБА_3 перебував під вартою у СІЗО № 13 з 14.10.2005 року по 08.05.2012 року включно, тобто 2399 днів, з яких понад 756 днів понад строк, визначений йому вироком суду.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_3 вказував про те, що внаслідок незаконного та тривалого тримання під вартою понад строк встановлений вироком суду ( 756 днів), а також незаконного засудження (незаконний вирок суду було скасовано) він зазнав нестерпних душевних страждань, які зокрема виразились у втраті сенсу продовжувати життя та думках про самогубство, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв'язків, позбавленням права працевлаштуватись на роботу та продовжити навчання.

Суд першої інстанції задовольняючи частково заявлені позовні вимоги, враховуючи вимоги діючого законодавства, отримані позивачем моральні страждання, їх наслідки, вважав, що є достатні підстави для стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди у розмірі 320 000 гривень (100 розмірів мінімальної заробітної плати). Оскільки визначений позивачем розмір шкоди, зазначений позивачем є завищеним з підстав того, що позивач перебував під вартою понад строк визначений вироком суду.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводами апеляційної скарги відповідача ( Прокуратура м. Києва) є те, що, суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення виходив з положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» ( далі - Закон). Не взявши при цьому до уваги те, що даним законом наведено перелік підстав за наявності яких фізичній осіб може бути відшкодована таку шкоду. Зокрема право на відшкодування моральної шкоди мають особи визначені ст. 2 цього Закону, однак жодне рішення з підстав визначених ст. 2 Закону відносно ОСОБА_3 не приймалося.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду так як не ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Як вбачається із матеріалів, справа за обвинуваченням ОСОБА_3 та інших (порушена 06.10.2005 року з обранням 17.10.2005 року запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою) розглядалася судами неодноразово.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 16.09.2014 року, залишеним без змін Вищим спеціалізованим судом м. Києва з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2015 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні ряду злочинів та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки і 6 місяців із позбавленням його спеціального звання - старший лейтенант міліції.

За ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 126, ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та ст. 11-1 КПК України ( в редакції 1960 року) у зв'язку з закінченням строків позовної давності.

Враховуючи, що 08.05.2012 року відносно ОСОБА_3 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд та звільнено з під варти, позивач на час призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки і 6 місяців перебував під вартою фактично з 17.10.2005 року по 08.05.2012 рік, що перевищує строки запобіжного заходу за вироком суду на 756 днів.

Представник відповідача ( Прокуратури м. Києва) в апеляційній скарзі також вказує на те, що судом не взято до уваги, що перебування під вартою є мірою запобіжного заходу, яка застосовується на час розгляду справи з метою запобігання можливому ухиленню особи, взятої під варту, від органів досудового розслідування та суду, а тому враховуючи тяжкість вчинених позивачем злочинів на час розгляду справи судом обрано саме цей запобіжний захід. Строк перебування під вартою не впливає на рішення суду під час визначення ним покарання, не є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності, а лише зараховується в строк його відбуття. А тому на думку апелянта, не можливо стверджувати про незаконність перебування особи під вартою, якщо вона в подальшому була визнана винною та засуджена до позбавлення волі.

Однак, як вбачається із матеріалів справи позивачу була визначена міра покарання у вигляді 4 років та 6 місяців позбавлення волі, що свідчить що ОСОБА_3 був визнаний винним і засудженим до позбавлення волі. Відтак правомірність дії запобіжного заходу як утримання під вартою може бути визначено лише в межах визначеного вироком суду покарання з утриманням під вартою, а саме 4 роки та 6 місяців.

Інший час протягом якого діяли міри запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 свідчать про тримання під вартою без законодавчо визначених правових підстав. А відтак вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у відповідності до положень ст. 2 Закону є правомірними та такими що знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду. Підтвердженням даних обставин є також висновки, які були зроблені у рішенні Європейського суду від 03.03.2016 року по справі « Ярошовець та інші проти України» ( третім заявником в даній справі виступав позивач - ОСОБА_3) в п.. 171 рішення зазначається - « вивчивши усі надані йому документи, Суд вважає, що Уряд не навів жодного факту або аргументу, здатних переконати його дійти у цій справі іншого висновку. До того ж аргумент Уряду про те, що заявники вплинули на тривалість провадження, оскільки, зокрема, не визнавали себе винними у вчиненні інкримінованих їм злочинів, за своєю природою суперечить такому важливому елементу концепції справедливого судового розгляду як право не свідчити проти себе та презумпція невинуватості, а тому за жодних обставин не може бути прийнятий (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Луценко проти України» (Lutsenko v. Ukraine), заява № 6492/11, п. 72, від 3 липня 2012 року). У цілому, з огляду на свою практику з цього питання, Суд вважає, що у цій справі тривалість проваджень була надмірною та не відповідала вимозі «розумного строку».

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення, на думку колегії суддів і доводи апеляційної скарги відповідача щодо не взяття до уваги рішення Європейського Суду з прав людини від 03.12. 2015 року у справі «Ярошовець та інші проти України», за яким на думку апелянта позивач уже отримав сатисфакцію з приводу дії запобіжного заходу до постановлення вироку суду. Дане рішення виконано Україною, а відтак рішення суду першої інстанції свідчить про подвійне стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на користь позивача з одних і тих самих підстав.

Як вбачається із матеріалів справи 03.12.2015 року Європейським судом з прав людини було прийнято рішення у справі «Ярошовець та інші проти України «. Серед позивачів в даній справі виступав позивач по справі ОСОБА_3 ( далі - третій заявник).

За результатами розгляду прийнятих скарг, суд постановив:

- що було порушення статті 3 у зв'язку зі скаргами першого, третього, четвертого та п'ятого заявників на умови в яких їх перевозили до суду для участі у засіданнях та з нього під час тримання під вартою;

- що були порушення пунктів 1 та 3 статті 5 Конвенції у зв'язку з незаконністю, та тривалістю тримання першого, третього, четвертого та п'ятого заявників під вартою з 14 жовтня 2005 року по 28 жовтня 2008 року;

- що були порушення пунктів 1 та 3 статті 5 Конвенції у зв'язку з незаконністю та тривалістю тримання заявників під вартою з 24 грудня по 13 серпня 2010 року;

- що було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції у зв'язку з триманням першого, третього, четвертого та п'ятого заявників під вартою з 14 жовтня 2010 року по 20 вересня 2011 року.

- що не було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції у зв'язку з триманням першого, третього, четвертого та п'ятого заявників під вартою з 20 вересня 2011 року по 08 травня 2012 року

- що було порушення пункту 5 статті 5 Конвенції у зв'язку з тим , що перший, третій, четвертий та п'ятий заявники не мали ефективного і юридично закріпленого права на відшкодування шкоди за тримання їх під вартою всупереч пунктам 1 та 3 статті 5 Конвенції;

- що було порушення пункту 1 статі 6 Конвенції у зв'язку з тривалістю кримінального провадження заявників. ( а.с. 87 т. 3).

Відтак, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем вимоги не були предметом розгляду зазначеної вище справи.

Доводами апеляційних скарг як позивача так і відповідача є неправильність, необгрунтованість визначення судом розміру морального відшкодування. Позивач зазначав, що суд не взяв до уваги висновок експерта від 28.02.2017 року, за яким до стягнення підлягала сума яка становила б на моменти винесення судового рішення еквівалент 288 мінімальних заробітних плат.

Відповідач у той же час вказував, що даний висновок експерта не може бути покладено в основу судового рішення так як ним необґрунтовано визначено розмір моральної шкоди. Не наведено розрахункової таблиці відносних одиниць. Застосовуючи методику О.М. Ерделенського незрозуміло яким чином експерт визначав коефіцієнти єдиної формули моральної шкоди. Самостійно робив висновки відносно « незаконного взяття та утримання під вартою. Відсутні будь-які документи щодо психологічного стану позивача під час його тримання під вартою.

Як вбачається із матеріалів справи у ході розгляду справи позивачем на підтвердження розміру спричиненої моральної шкоди було надано до суду висновок судової психологічної експертизи № 1551/16 -61 від 28.02.2017 року за висновком якої: ситуація, пов'язана із засудженням та триманням під вартою ОСОБА_3 більше двох років, а саме 756 днів, понад строк, встановлений вироком суду, є для нього психотравмуючою; згідно зазначеної ситуації ОСОБА_3 пережив суттєві страждання, що виражаються в сильних афективних переживаннях, які виникають в ситуаціях, що викликають спогади про шкідливий вплив, але не призводять до хворобливих психічних змін; у зв'язку з вищевказаною ситуацією ОСОБА_3 нанесена моральна шкода з психологічної точки зору; можливий розмір відшкодування нанесеної ОСОБА_3 моральної шкоди з психологічної точки зору може дорівнювати грошовому еквіваленту, рівному 288 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом ( а. с. 16 - 21 т. 3)

При визначенні розміру спричиненої моральної шкоди, як вбачається із тексту судового рішення суд вказував, що статтею 23 ЦК України визначено право особи на

відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначаючи також, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно із ч. 3 ст. 13 вказаного вище Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Вказуючи також, що при розгляді даної категорії справ позивач має довести не лише факт реабілітації, а й наявність у зв'язку з цим моральної шкоди та її розмір. До таких правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди, її розміру.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що поставлене судове рішення містить у в собі обґрунтування такого розрахунку, що було здійснено судом першої інстанції з урахуванням всіх доказів та заперечень що надавали сторони в процесі розгляду справи. Відтак, зазначені вище доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та Заступника прокурора м. Києва відхилити.

РішенняДеснянськогорайонного суду м. Києва від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: