Справа №: 671/1670/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року м. Волочиськ

Волочиський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Павлової А.С.,

за участі: секретаря Козак Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Волочиської міської обєднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

11 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Волочиської міської обєднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 18 січня 2011 року померла її мати ОСОБА_2. Після її смерті відкрилась спадщина, до якої, в тому числі, належить житловий будинок, що розташований по вул. Травнева, 25 в с. Постолівка Волочиського району Хмельницької області.

ОСОБА_1 єдиний спадкоємець за заповітом після смерті матері. Спадщину прийняла, подавши у встановлений законом строк заяву про її прийняття до нотаріальної контори. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину на будинок вона не в змозі, оскільки правовстановлюючих документів на нього за життя спадкодавця не видавалося. Іншого способу захисту своїх прав позивач не має, тому звернулася до суду з даним позовом.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не зявилась. Від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує та просить його задоволити.

Представник відповідача - Волочиської міської обєднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради в судове засідання не зявився, надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти позову не заперечив, при розгляді справи поклався на думку суду.

Враховуючи те, що сторони скористалися своїм правом, врегульованим ч. 2 ст. 158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється через неявку всіх осіб, які беруть участь у справі.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено, що 18 січня 2011 року в с. Постолівка Волочиського району Хмельницької області померла ОСОБА_2 (а.с. 8).

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 16.11.2012, яке набрало законної сили 27.11.2012 (а.с. 11) встановлено факт, що ОСОБА_2, яка померла 18.01.2011 року, є рідною матірю позивача у даній справі - ОСОБА_1.

Після смерті ОСОБА_2 залишилось спадкове майно, до складу якого входить житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вул. Травнева, 25 в с. Постолівка Волочиського району Хмельницької області. Вартість даного будинку з господарськими будівлями становить 144546 гривень.

Факт належності житлового будинку ОСОБА_2 та його вартість підтверджується технічним паспортом на житловий будинок (а.с. 16-20), довідкою старости с. Постолівка, Зайчики № 246 від 06.09.2017 (а.с. 24).

Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Як вбачається з характеристики будівель та споруд (а.с. 20) та висновку про технічний стан (а.с. 14) житловий будинок (літ. «А-1») був побудований 1900 року; сарай (літ. «В») 1963 року; погріб (літ. «в») 1963 року; сарай (літ. «Г») 1963 року; сарай (літ. «Г1») 1963 року.

Таким чином факт будівництва житлового будинку та господарських будівель у той час був підставою виникнення права власності на них.

Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

З довідки старости с. Постолівка, Зайчики № 246 від 06.09.2017 слідує, що житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Травнева, 25 в с. Постолівка Волочиського району Хмельницької області належав ОСОБА_2 (а.с. 24)

Земельна ділянка під вказаним житловим будинком належала ОСОБА_4, що доводиться архівним витягом з рішення 16 сесії Зайчиківської сільської ради Волочиського району від 29 вересня 1993 року (а.с. 23). При цьому, із свідоцтва про народження (а.с. 6), рішення Волочиського районного суду від 16.11.2012 (а.с. 11) слідує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 це одна і та ж особа.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців.

Відповідно до ст.1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Заповітом (а.с. 5), довідкою старости с. Постолівка, Зайчики № 247 від 12.09.2017 (а.с. 22) доводиться, що єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 була ОСОБА_1.

Відповідно до положень ст.ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

З копії матеріалів спадкової справи № 373/2011, заведеної щодо майна померлої ОСОБА_2 (а.с. 38-55) слідує, що ОСОБА_1 єдиний спадкоємець за заповітом, яка прийняла спадщину, вчасно звернувшись із заявою про її прийняття до нотаріальної контори та отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну спадкодавцеві земельну ділянку. Інші спадкоємці, як за законом, так і за заповітом відсутні.

Разом з тим, 05 жовтня 2017 року нотаріусом позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, у звязку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів (а.с. 21).

Враховуючи вищевикладені докази, а також обставину, що відповідач не заперечує проти задоволення даного позову, і при його задоволенні не будуть порушені права, свободи та інтереси третіх осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок та господарські споруди, які були побудовані до 1992 року

Разом з тим, вимога визнати за позивачем право власності на сарай (літ. «В») та гараж (літ. «Д»), які були побудовані 1999 року та 2010 року відповідно, задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності.

Відповідно до пункту 27 ППВССУ від 30.03.2012 № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо - на підставі положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини 5 статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу.

На сьогоднішній день, прийняття в експлуатацію цих об'єктів нерухомості (крім закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) має здійснюватися безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, а також за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.04.2015 № 79.

В порядку ст. 10 ЦПК України судом розяснювалося позивачеві норми про необхідність надання доказів, які б підтверджували законність спорудження сараю та гаража спадкодавцем в 1999 році та 2010 році у відповідності до чинного законодавства, однак представником позивача жодних доказів, які б підтверджували законність такого спорудження не було надано, як і не заявлялося жодних клопотань про їх витребування.

Відповідно до п. 6 ППВССУ від 30.03.2012 № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування".

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості звернутися до відповідних державних органів із заявою про прийняття забудови до експлуатації в порядку встановленому законодавством України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 328, 392, 1216, 1223, 1269 ЦК України, ст.ст. 3, 57, 174 ч. 4, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок (літ. «А-1»); сарай (літ. «В»); погріб (літ. «в»); сарай (літ. «Г»); сарай (літ. «Г1»), - що розташовані за адресою: вул. Травнева, 25 в с. Постолівка Волочиського району Хмельницької області, в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2, яка померла 18 січня 2011 року.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Хмельницької області через Волочиський районний суд Хмельницької області.

Суддя Павлова А.С.