Справа № 308/2486/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді -Леміш О.М

при секретарі Химинець О.Я

участю представника позивача ОСОБА_1Є.О, ОСОБА_2В

представник відповідача ОСОБА_3В

відповідач ОСОБА_4В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом Ужгородської місцевої прокуратури до Ужгородської міської ради , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування рішень Ужгородської міської ради щодо відведення земельної ділянки та витребування її на користь територіальної громади міста Ужгорода,-

В С Т А Н О В И В:

Ужгородська місцева прокуратура звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4В та ОСОБА_5В про скасування рішень Ужгородської міської ради щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки та витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста.

Свій позов позивач мотивував тим, що рішенням 22 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 29.05.2014 за №1325 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» гр. ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Баб'яка, б/н в місті Ужгороді.

За тим, рішенням 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за №1508 вказаній особі затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано їй у власність.

Вказані рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв'язку з чим такі підлягають визнанню незаконними з наступних підстав.

Натомість, в ході опрацювання законності прийняття спірних рішень встановлено, що відведення земельної ділянки відбулось за рахунок території, на яких згідно до генерального плану міста Ужгорода та плану зонування, затвердженого рішенням 1 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від; 10.03.2016 за №119, будівництво житлової забудови заборонено.

Таким чином, розміщення на цій земельній ділянці індивідуального житлового будинку не передбачене генеральним планом міста і надання дозволу на його розміщення без внесення і затвердження змін до генерального плану суперечить чинному законодавству України.

Таким чином, оскільки за генеральним планом міста Ужгорода дана земельна ділянка відноситься до земель за функціональним призначенням, що не передбачає індивідуальну житлову забудову, прийняття рішення Ужгородською міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження прийнято всупереч вимогам ст. 20 ЗК України.

Тобто, рішення ради про виділення відповідачу вказаної земельної ділянки для будівництва житлового будинку повністю суперечить вимогам містобудівної документації, як в частині протипожежних відстаней так і в частині допустимих відступів від червоних ліній автомобільної дороги.

Прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку також порушує норми Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів затверджених наказом МОЗ України № 173 від 19.06.96.

Зокрема, згідно п. 5.32 вказаних правил відстань від автозаправочних станцій з підземними резервуарами для зберігання рідкого палива до меж ділянок дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, шкіл-інтернатів, лікувально-профілактичних закладів, до стін житлових та інших громадських будівель і споруд, дитячих ігрових майданчиків і місць відпочинку населення слід приймати за розрахунком забруднення атмосферного повітря шкідливими викидами АЗС, але не менше 50 м.

За допомогою програми «Digitals» встановлено, що оспорювана земельна ділянка частково попадає в 50 метрову зону автозаправочних станцій розташованих поблизу цієї земельної ділянки.

Підтвердженням цього є встановлена санітарно-захисна зона автозаправочних станцій яка відображена в плані зонування міста Ужгорода.

З вищенаведеного вбачається, що дана земельна ділянка містить обмеження містобудівного характеру, і таке обмеження згідно ст. 50 Закону України «Про землеустрій» обов'язково включається до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Разом з тим, проект землеустрою оспорюваної земельної ділянки не містить таких обмежень, що свідчить про порушення порядку виготовлення та затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність особі.

В 2015 році гр. ОСОБА_4 оспорювана земельна ділянка поділена на 2 самостійні земельні ділянки. На земельну ділянку за кадастровим номером :24:001:0470 площею 0,06 га та на земельну ділянку за кадастровим номером :24:001:0471 площею 0,03 га.

В подальшому земельна ділянка за кадастровим номером :24:001:0471 площею 0,03 га була продана гр. ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу №1362 виданий 01.07.2015.

З аВідповідно до вимог чинного законодавства випливає, що право комунальної власності має територіальна громада, а місцева рада лише реалізовує його від імені територіальної громади.

Тобто, спосіб реалізації Ужгородською міською радою права власності територіальної громади міста Ужгорода від імені територіальної громади повинен відповідати вимогам, передбаченим Конституцією та законами України.

Таким чином, волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода як власника нерухомого майна на відведення земельних ділянок та передачу у власність могло мати місце тільки за умови неухильного дотримання вимог законодавства Ужгородською міською радою при прийнятті спірних рішень та, натомість, прийняття оспорюваних у супереч вищенаведеним вимогам не може свідчити про наявність волі власника землі (територіальної громади) на вибуття з комунальної власності землі.

Окрім того, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд такий задовільнити.

Відповідачка ОСОБА_4В в судовому засіданні проти позову заперечила, просила суд не позбавляти її власності та відмовити в задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_5В в судове засідання не з»явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена.

Представник відповідача- Ужгородської міської ради ОСОБА_3 Д зазначила, що при наданні відповідачці земельної ділянки жодним чином не були порушені вимоги чинного законодавства, тому просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши позицію учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу , суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне.

Згідно ст. 10 ЦПК Україниобставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови длявсебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідност.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Так, в судовому засіданні встановлено, що Рішенням Ужгородської міської ради від 29.05.2014 року № 1325 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в районі по вул.. Баб'яка, б/н, в місті Ужгороді для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На підставі зазначеного рішення ради 07.11.2014 року Ужгородською міською радою рішенням сесії № 1508 ОСОБА_4 затверджено проект землеустрою та передано оспорювану земельну ділянку у власність.

У подальшому вказана земельна ділянка була відчужена за договором купівлі-продажу ОСОБА_5.

За приписами ч. ч. 1, 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно з приписами ст.. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності і зміна їх цільового призначення відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

В п. 5 вищезазначеного рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року зазначено, що зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Приписом статті 373 Цивільного кодексу України встановлено, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За правилами ч. ч. 1 - 4 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому, розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених ст. 122 цього Кодексу. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо и відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186 і цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. ч. 10, 13 ст. 123 Земельного кодексу України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об'єктів.

Містобудівна документація є основою, зокрема, для вирішення питань раціонального використання територій, регулювання розселення; для вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування та упорядкування територій; вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Згідно з приписами ст. 20 Земельного кодексу України - зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішенням Ужгородської міської ради від 29.05.2014 року № 1325 надано дозвіл ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому відповідної земельної ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: місто Ужгород, вул.. Баб'яка, б/н, розроблений ОСОБА_6

Підставою для розроблення проекту землеустрою було рішення Ужгородської міської ради від 29.05.2014 року № 1325.

Земельна ділянка відводиться для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівельних споруд (код КВЦПЗ 02.01 :розділ В 02, ПІДРОЗДІЛ 02.01). Категорія земель у яку відводиться земельна ділянка (згідно ст. 19 Земельного кодексу України): землі житлової та громадської забудови. Земельна ділянка вільна від забудови.

Враховуючи погодження Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради розробленого ОСОБА_4 проекту землеустрою, у Ужгородської міської ради були відсутні підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Стаття 121 ЗУ України вбачає норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам.

Земельна ділянка відповідно до класифікації видів цільового призначення земель віднесена до земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) код цільового призначення 02.01.

Управлінням Держземагенства в Ужгородському районі Закарпатської області земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер :24:001:0471.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 186-1 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) проект землеустрою був погоджений Управлінням архітектури та містобудування Ужгородської міської ради.

У ст. 19 ч. 1 ЗК України наведений перелік категорій, на які поділяються землі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельної ділянки в межах однієї категорії стосується виключно земель сільськогосподарського призначення (ст. 20 ч. 5 цього Кодексу).

Положення статті 16 ПК України передбачають захист цивільних прав та інтересів судом та визначають способи такого захисту, і встановлюють, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Ефективним засобом захисту є такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідком, спричиненим цим порушенням.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Отже, скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття прав власності на земельну ділянку або укладення договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у такий спосіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшли висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як субєктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачі земельних ділянок у власність, укладення договору оренди) позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі №21-405а14 та від 24.03.2016 року у справі №916/187/15-г.

Частиною 1 статтею 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод декларовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинно бути дотримано приписи справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Такі вимоги практики ЄСПЛ відображені у постанові Верховного Суду України від 8 вересня 2013 року №6-92 цсІЗ.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У контексті цієї норми під майном розуміється ціла низка інтересів економічного характеру.

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «ОСОБА_3 та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій «пропорційності», використаний судом у справі, яка переглядається, передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у звязку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Тому, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.(Постанова ВСУ в справі № 6-2902цс15 від 03 лютого 2016 року).

За таких обставин та враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, виникає необхідність відмови у задоволенні позовних вимог прокурора, оскільки оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування вичерпали свою дію шляхом виконання, їх скасування не забезпечує реального захисту порушених прав.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України , суд,-

в и р і ш и в :

В задоволенні позову Ужгородської місцевої прокуратури до Ужгородської міської ради , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування рішень Ужгородської міської ради щодо відведення земельної ділянки та витребування її на користь територіальної громади міста Ужгорода - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

З повним текстом рішення суду сторони можуть ознайомитись через 5 днів.

Суддя Леміш О.М