Ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Писаної Т.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідачі є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Вказував на те, що мати дітей зловживає алкогольними напоями, не забезпечує дітям необхідного харчування, медичного огляду, лікування, не виявляє до них інтересу, своїх обов'язків з виховання та утримання малолітніх дітей не виконує, залишаючи дітей на батька.

Зазначав, що батько, хоча й має побутові умови для виховання дітей, але будинок, в якому проживають малолітні діти, знаходиться в занедбаному стані, відсутні санітарні умови та опалення. Продуктами харчування діти в повній мірі не забезпечені, ремонт у будинку не проводиться, умови проживання не придатні для маленьких дітей.

Посилаючись на те, що мати дітей взагалі не з'являється за місцем їх проживання, а батько належним чином не виконує усіх рекомендацій соціальних служб, у зв'язку із чим з метою покращення умов виховання малолітніх дітей та запобігання загрози їхньому життю, позивач просив відібрати дітей у відповідачів без позбавлення їх батьківських прав, передати дітей Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області для подальшого влаштування та стягнути з відповідачів на користь установи чи фізичної особи, на утриманні якої перебуватимуть діти, аліменти у розмірі 25 % від всіх видів доходів, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2017 року, позов задоволено.

Відібрано малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, від їх матері ОСОБА_3 та їх батька ОСОБА_4 без позбавлення їх батьківських прав, передавши дітей Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області для подальшого влаштування.

Попереджено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, виконуючи в подальшому обов'язки щодо виховання та утримання дітей, передбачені сімейним законодавством.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь установи або фізичної особи, де будуть перебувати діти, на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку до повноліття дітей, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набуття рішенням законної сили.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь установи або фізичної особи, де будуть перебувати діти, на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку до повноліття дітей, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набуття рішенням законної сили.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким повернути йому дітей.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що з 21 квітня 2012 року відповідачі перебували в зареєстрованому шлюбі, який 14 березня 2013 року між ними було розірвано відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Первомайська Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області.

Після розірвання шлюбу у відповідачів народились діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Відповідно до відповідей виконавчого комітету Первомайської міської ради мати - ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 10 жовтня 2016 року; батько - ОСОБА_4 зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Малолітні діти зареєстровані за двома адресами: за місцем проживання матері та батька.

Судами встановлено, що діти фактично проживають разом із батьком, оскільки мати дітей зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя, щоразу кидає їх, залишаючи без нагляду, при цьому не забезпечує дітей необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням.

За ухилення від виконання батьківських обов'язків та вчинення насильства в сім'ї стосовно дітей ОСОБА_3 неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності, а ОСОБА_4 09 квітня 2015 року було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї на підставі ст.173-2 КУпАП.

З 11 серпня 2014 року сім'ю було взято під соціальний супровід, у зв'язку з ухиленням батьків від виконання батьківських обов'язків щодо малолітніх дітей, а з 01 квітня 2015 року діти перебувають на обліку служби у справах дітей Первомайської міської ради Миколаївської області.

Із вказаного часу встановлено контроль за умовами проживання та виховання дітей їх батьками, родину відвідували соціальні та медичні працівники.

Відповідно до копії листів Комунального закладу «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» лікарем та медсестрою ведеться щотижневий активний патронаж за місцем проживання малолітніх дітей та встановлено неналежне виконання батьками обов'язків щодо виховання малолітніх дітей. ОСОБА_3 зловживає алкоголем, періодично зникає з дому, залишаючи дітей без нагляду, а останнім часом діти проживають з батьком.

ОСОБА_4 хоча і здійснює догляд за дітьми, але не має належних матеріально-побутових умов для забезпечення потреб малолітніх дітей. Умови проживання дітей вкрай незадовільні, діти брудні, без належного догляду, одягнені у брудному одязі, який не відповідає їх розміру, не мають іграшок, продуктами харчування не забезпечені, дівчинка у віці 4 років не розмовляє, що свідчить про затримку розвитку.

Актами обстеження матеріально-побутових умов проживання малолітніх дітей також встановлено, що в будинку АДРЕСА_3 за місцем проживання батька, санітарно-гігієнічні умови проживання малолітніх дітей незадовільні, житло взагалі не придатне для проживання. У помешканні сиро та холодно, пічне опалення хоча й існує, але не опалюється, постільна білизна брудна. Діти брудні, мають неохайний вигляд, не мають необхідного одягу, у тому числі й теплого, недостатньо харчуються, оскільки відсутні продукти для приготування їжі, окрім сухарів та каші в брудній каструлі на вулиці.

21 травня 2015 року, у зв'язку із неналежним здійсненням батьками догляду за малолітніми дітьми та відсутністю належних умов для їх проживання, діти разом із матір'ю були госпіталізовані до педіатричного відділення Первомайської міської багатопрофільної лікарні.

Відповідно до довідки Первомайської центральної міської багатопрофільної лікарні від 01 березня 2017 року ОСОБА_4 перебуває на диспансерному обліку у лікаря психіатра з 1985 року.

Апеляційним судом встановлено, що під час відвідування дітей за місцем проживання батька, було дуже холодно та сиро, через те, що будівля стара і побудована таким чином, що поглинена в землю. В опалювальний період лише одна кімната опалювалася саморобним електричним каміном, а оголений під напругою дріт лежав на підлозі, що створювало небезпеку для дітей, враховуючи їх вік. У помешканні відсутня вода і її запаси.

Діти брудні, не забезпечені продуктами харчування, які б відповідали віковим потребам дітей, оскільки з врахуванням їх віку знаходяться на штучному вигодовуванні для немовлят. Батько має своєрідні бачення та підходи до виховання дітей та їх утримання.

У зв'язку із тим, що ОСОБА_3, свідомо нехтуючи батьківськими обов'язками, покинула дітей із батьком, а перебування дітей у батька створювало загрозу для їх життя та здоров'я, оскільки діти були без засобів для існування, у холодному, не підготовленому до зими помешканні, без світла, їжі, роздягнені та без теплого одягу, рішенням виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 16 листопада 2016 року № 594 вирішено негайно відібрати малолітніх дітей у ОСОБА_4, у зв'язку з виникненням загрози їх життю та здоров'ю, та забезпечити тимчасове влаштування до педіатричного відділення Первомайської центральної міської багатопрофільної лікарні.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 СК України, п. 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, та на підставі рішення виконавчого комітету Первомайської міської ради від 16 листопада 2016 року № 594, діти були негайно відібрані від батьків та тимчасово поміщені до педіатричного відділення Первомайської центральної багатопрофільної лікарні, а в подальшому - до Миколаївського обласного будинку дитини, де знаходяться по теперішній час.

Після поміщення дітей до державного дитячого закладу умови проживання у будинку батька фактично не змінилися, хоча останній і намагався створити умови для належного проживання дітей, прибравши в кімнаті, однак до цього часу житло непристосоване для проживання малолітніх дітей.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 22 листопада 2016 року у відповідачів доцільно відібрати малолітніх дітей без позбавлення батьківських прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі неналежним чином піклуються про своїх малолітніх дітей, що створювало загрозу для їх життя і здоров'я, а отже наявні підстави для задоволення позову.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За змістом ст. ст. 151, 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. п. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заперечуючи проти позовних вимог, батько малолітніх дітей ОСОБА_4, зокрема в апеляційній скарзі, поясненнях на неї, вказував на те, що він, на відміну від матері дітей, усіляко намагається виконувати рекомендації соціальних служб, привів санітарно-гігієнічні норми у задовільний стан, піклується про дітей, прибрав у приміщенні, застелив підлогу, забезпечує дітей їжею, одягом вирішує питання щодо влаштування дітей у дошкільний заклад, придбав обігрівальні прилади для нормалізації температурного режиму в будинку.

Проте апеляційний суд не дав належної оцінки запереченням відповідача, не обґрунтував та не спростував обставини, викладені в апеляційній скарзі. Таким чином, не встановив обставин справи, які достеменно свідчать про невиконання ОСОБА_4 своїх батьківських обов'язків.

Крім того, поза увагою суду апеляційної інстанції залишені: характеристики на відповідача ОСОБА_4, його намагання та бажання виховувати дітей та виправляти ситуацію яка сталася в його родині.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 3 ст. 213 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не дослідив усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, що призвело до поверхневого вирішення спору та однобічності у вивченні доказів.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд залишив без змін рішення районного суду без повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, належним чином не перевірив доводів та заперечень відповідача ОСОБА_4, не дав їм належної оцінки.

Таким чином, ухвалу апеляційного суду відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України необхідно скасувати з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

Т.О.Писана

І.М.Фаловська