АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ПАТ «Дельта Банк» про стягнення грошових коштів.

На обгрунтування своїх вимог зазначав, 23.02.2015 р. між ним та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 4106 на суму 18 185,29 євро зі сплатою 4,5 % річних, строком до 22.08.2015 р.

У зв'язку з проведенням процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк», 20.10.2015 р. він отримав лише гарантовану суму вкладу у розмірі 185 299,40 грн., що за курсом Національного банку України станом на день введення тимчасової адміністрації становить 6 649,64 євро.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 як власник 70,6 % акцій банку не вжив своєчасних, дієвих і достатніх заходів для поліпшення фінансового стану банку та приведення діяльності у відповідність до вимог законодавства, що спричинило порушення прав позивача як споживача фінансових послуг, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 11 535,65 євро, що за курсом НБУ станом на день введення тимчасової адміністрації становить 321 453,57 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.07.2017 р. у задоволенні позову відмовлено.

Справа № 757/2863/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9373/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції не урахував, що відповідальність власників істотної участі передбачена ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» і є самостійним видом відповідальності, та не залежить від здійснення процедури ліквідації

банку встановленої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вказував на те, що в оскаржуваному рішенні суд не надав належної правової оцінки доводам позивача про наявність підстав для притягнення відповідача до відповідальності за ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також не урахував, що внаслідок дій ОСОБА_2 порушується невід'ємне право ОСОБА_1 володіти та вільно користуватися своїм майном.

У судовому засіданні представники ОСОБА_1 просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник ОСОБА_2 просив відхилити апеляційну скаргу посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Представник ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи зазначена юридична особа була повідомлено належно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 23.02.2015 р. між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у євро № 4106 на суму вкладу 18 185,29 євро з виплатою 4,5 % річних на строк до 22.08.2015р.

02.03.2015 р. на підставі постанови Правління Національного банку України за №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 за № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у AT «Дельта Банк».

Відповідно до постанови НБУ від 02.10.2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 р. № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирову В.В. на два роки з 05.10.2015 р. по 04.10.2017 р.

20.10.2016 р. ОСОБА_1 отримав гарантовану суму у розмірі 185 299,40 грн., що за курсом НБУ станом на день введення тимчасової адміністрації складає 6 649,69 євро, залишок неповернутих коштів включений до четвертої черги кредиторів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б підтвердили причетність відповідача до неповернення позивачу його вкладу, а також, що з його вини, діями чи бездіяльністю було завдано шкоди банку.

Такий висновок суду першої інстанції грунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за вкладами фізичних осіб, а його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банку.

На момент звернення ОСОБА_1 до суду (січень 2016 р.) у ПАТ «Дельта Банк» була введена тимчасова адміністрація та розпочата процедура ліквідації банку, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20.01.2015 р. у справі №6-2001цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За змістом частин 4 - 6 статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у редакції від 02.03.2015 р., що діяла на час введення в ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, власники істотної участі зобов'язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Пов'язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.

Пов'язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном.

Посилання в апеляційній скарзі на не урахування судом першої інстанції положень зазначеної норми закону та доводів позивача про наявність вини ОСОБА_7, як власника істотної участі Банку, не вжиття ним своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку, є непереконливими з огляду відсутність допустимих доказів, які б підтверджували зазначені твердження.

Передбачене ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» покладення відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним, а повинно бути застосоване лише на наявності вини власників істотної участі у неплатоспроможності банку.

Наявні у матеріалах справи прес-реліз Національного банку України від 03.03.2015 р. справи лист НБУ від 21.01.2016 р. № 20-0004/5280 не є допустимими доказами в розумінні ч. 2 ст. 59 ЦПК України, які б підтверджували факт заподіяння ОСОБА_1 шкоди відповідачем як власником істотної участі банку.

Суд першої інстанції правильно керувався тим, що для покладення на ОСОБА_7, як власника істотної участі Банку відповідальності за зобов'язаннями банку у разі віднесення банку з їх вини до категорії несплатоспроможних, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов'язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв'язку між порушенням стороною зобов'язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов'язання. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Одним із елементів доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Доведенню підлягає те, що порушення боржником договірного зобов'язання є причиною, а збитки, які завдано особі, наслідком такого порушення.

ОСОБА_8 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що протиправними діями відповідача йому завдано майнову шкоду в розмірі 11 535,65 євро, а тому суд дійшов правильного висновку про недоведеність його позовних вимог.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку, а також умови і порядок захисту прав вкладників у зв'язкуз віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та запровадження у зв'язку з цим у банку тимчасової адміністрації передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому він є спеціальними і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, що узгоджується як з положеннями ст.1074 ЦК України, так і з статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Метою введення в дію Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як зазначено у статті 1 цього Закону, є захист прав і законних інтересів вкладників банку, а тому введення тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж передбачено цим Законом.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовуютьправильність висновків суду першоїінстанції, а тому підстав для її задоволення не убачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішенняПечерськогорайонного суду м. Києва від 03 липня 2017 р. залишити без змін.

Ухвала набираєзаконної сили з моменту їїпроголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: