Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська ОленаВолодимирівна, відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просила визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. від 19 жовтня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8220, таким, що не підлягає виконанню.

Посилалася на те, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 2.3 Порядку вчинення нотаріальних дій № 296/5, так як сума заборгованості не була безспірною.

Крім того, вважає, що зазначений виконавчий напис нотаріуса був вчинений з порушенням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які забороняють у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса звертати стягнення на нерухоме майно, яке вважається предметом іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 8220 від 19 жовтня 2014 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 10 липня 2008 між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 170 940 доларів СІІІА з кінцевим терміном повернення до 09 липня 2033 (а. с. 10-12).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 липня 2008 року укладений договір іпотеки, за умовами якого позивач передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру за АДРЕСА_1 (а. с. 8-9).

Пунктом 5.3 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі, зокрема, виконавчого напису нотаріуса.

19 жовтня 2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 8220, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскаржуваним виконавчим написом пропонується за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, задовольнити вимоги стягувача (відповідача) за кредитним договором на суму заборгованості за кредитом у розмірі 166 548,84 доларів США, еквівалент 2 183 919 грн 96 коп., суму заборгованості зі сплати відсотків - 127 561,76 доларів США, еквівалент 672 690 грн 57 коп, пеню за прострочення сплати кредиту - 18 640,42 доларів США, еквівалент 244 427 грн 91 коп., штраф за порушення умов кредитного договору у розмірі 17 094 доларів США, еквівалент 224 150 грн 03 коп., плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом - 1 700 грн. Строк, за який провадиться стягнення, з 10 липня 2008 до 21 серпня 2014 року, загальна сума, яка підлягає стягненню з позивачки, становить 329 845,02 доларів США, еквівалент 4 325 188 грн 47 коп. (а. с. 53).

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2012 року стягнуто з ОСОБА_6 та поручителя ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») заборгованість за кредитним договором, яка станом на 26 березня 2010 року складала 1 635 683 грн 72 коп. (а. с. 15).

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «Надра» прострочену заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 31 916,21 доларів США, що еквівалентно 255 106 грн 26 коп. (а. с. 16-18).

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилалась на те, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 2.3. Порядку вчинення нотаріальних дій №296/5, так як сума заборгованості не була безспірною та виконавчий напис нотаріуса був вчинений з порушенням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які забороняють у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса звертати стягнення на нерухоме майно, яке вважається предметом іпотеки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент вчинення виконавчого напису вже було рішення суду, яким стягнута заборгованість за кредитним договором, тому подальша заборгованість за вказаним кредитним договором є спірною.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що для вчинення виконавчого напису ПАТ «КБ «Надра» надало нотаріусу необхідні документи, які підтверджували безспірність заборгованості боржника перед банком.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з п. 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (з відповідними змінами), затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень.

Відповідно до п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

З огляду на таке та враховуючи, що на час вчинення виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості за вказаним кредитним договором, то висновок апеляційного суду про безспірність заборгованості боржника є помилковим.

Законом України «Про нотаріат» і Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено обов'язкову вимогу встановлення безспірності боргу не лише як факту, а й встановлення суми заборгованості з метою захисту прав боржника у випадку неспівмірності заявлених кредитором вимог та фактично встановленого розміру заборгованості.

Як на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2012 року стягнуто з ОСОБА_6 та поручителя ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором, яка станом на 26 березня 2010 року складала 1 635 683 грн 72 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «Надра» прострочену заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 31 916,21 доларів США, що еквівалентно, станом на день подачі позову, сумі 255 106 грн 26 коп.

Апеляційний суд врахував наведене та зазначив, що ні при розгляді вказаних справ, ні в іншому порядку боржник не подавала будь-яких зустрічних вимог на спростування суми боргу, що свідчить про відсутність між сторонами спору щодо суми заборгованості.

Однак з такими висновками повністю погодитись не можна, оскільки наявність спору щодо стягнення кредитної заборгованості встановлено на момент розгляду даної справи, а тому суд мав перевірити, чи дійсно заборгованість є безспірною та чи спірний виконавчий напис підлягає виконанню, з чого саме складається ця заборгованість, на яку саме суму нараховувалися відсотки за користування кредитом та чи не входить до цієї суми стягнута зазначеним вище судовим рішенням заборгованість, чи не є таке стягнення подвійним та чи не свідчить таке про небезспірність суми заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що позов про стягнення заборгованості пред'явлено до відкриття виконавчого провадження щодо виконавчого напису, зазначеними вище рішеннями судів стягнута заборгованість за кредитним договором і проценти з 2008 року, виконавчий напис вчинений на суму заборгованості також із 2008 року, що може свідчити про наявність спірності визначеної суми заборгованості, яку згідно зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус мала належним чином перевірити.

Крім того, та обставина, що на час вчинення виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, проте апеляційний суд не врахував її при розгляді справи.

Також суд не звернув уваги на те, що вимога до ОСОБА_3 виникла станом на 26 березня 2010 року, що перевищує термін у три роки, оскільки оспорюваний виконавчий напис видано 01 жовтня 2014 року.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик