Справа № 163/1531/17
Провадження № 2/163/295/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

14 вересня 2017 року Любомльський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Павлуся О.С.,

за участі секретаря Семенюк К.М.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Турійська районна державна адміністрація Волинської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

16 червня 2017 року позивач звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, про позбавлення батьківських прав.

Свій позов мотивувала тим, що з 28.08.2005 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у них народилась донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 04 лютого 2013 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу, діти залишились проживати разом з нею. З відповідачем вони домовилися, що останній буде добровільно сплачувати аліменти по 500 гривень на кожну дитину, щомісячно. Не заперечує, що кошти надходять, але вказує, що не від відповідача, а від його матері, бабусі дітей. Разом з тим зазначає, що вихованням та утриманням дитини займається лише вона. Відповідач зовсім не спілкується з дітьми, не цікавиться їх життям та не займається їх вихованням. У зв'язку з наведеним просить суд позов задовольнити повністю.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, з підстав викладених у ньому. Пояснила, що відповідач належним чином не виконує своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4, що свідчить про його батьківську байдужість, проти винесення заочного рішення не заперечила.

Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча належним чином, був повідомлений про час та місце розгляду справи. Працівником органу поштового зв'язку зазначено, що поштовий конверт не отримано через «не запит».

В судове засідання представник органу опіки та піклування Турійської районної державної адміністрації Волинської області не з'явився, на адресу суду скерував клопотання про розгляд справи за їх відсутності, вказав, що вони позов підтримують в повному обсязі.

За погодженням з позивачем суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.08.2005 року по 04.02.2013 року, що підтверджується копією рішення Любомльського районного суду Волинської області від 04.02.2013 року (а.с.6). Під час перебування у шлюбі у них народилась донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 31.03.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції Волинської області, на ім'я ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 21 серпня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції Волинської області, на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, матір'ю вказаних осіб значиться - ОСОБА_1, а батьком - відповідач ОСОБА_2 (а.с.7-8).

Довідкою про склад сім'ї від 25 січня 2017 року №45 та актом про участь батька у вихованні дітей від 27 січня 2017 року Клюської сільської ради Турійського району Волинської області доводиться та обставина, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом з матір'ю ОСОБА_1, позивачем по справі (а.с.11,12).

Свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 від 05.04.2017 року доводиться та обставина, що ОСОБА_1 05 квітня 2017 року змінила прізвище на - «ОСОБА_1» (а.с.16).

Згідно ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні.

У відповідності до частин 1, 2, 3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дітей визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дітей той із них, хто проживає окремо від дітей, може брати участь у їх утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Позивач у своїй позовній заяві вказує, що між нею та ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості щодо добровільної сплати останнім аліментів на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 500 (п'ятсот) гривень на кожну дитину, щомісячно. При цьому ОСОБА_1 не заперечує той факт, що кошти на умовах вищевказаної домовленості надходять. Суд критично відноситься до тверджень останньої, що кошти надходять від матері відповідача, оскільки позивач не надає доказів того кому вказані кошти належать.

На підтвердження доводів про свідоме ухилення відповідача від участі у вихованні дітей та їх духовному розвитку позивач посилається також на довідки опорного закладу навчально-виховного комплексу «ЗОШ І-ІІІ ступенів-гімназія» смт. Турійськ від 26.01.2017 року, згідно яких батько дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - ОСОБА_2 участі у вихованні дітей не брав, жодного разу не з'являвся на батьківські збори, навчанням не цікавився, та на висновок Турійської РДА Волинської області від 06.03.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2.

Однак вказані вище докази суд також оцінює критично з огляду на наступне.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування є немотивованим та зводиться до формального твердження про відсутність турботи з боку батька, акцентуючи увагу на тому, що останній не забирає дітей із школи, без мотивування чи він має таку можливість перебуваючи в іншому місті. У порушення вимог ст. 171 СК України, ст. 12 Конвенції про права дитини, органом опіки і піклування не забезпечено дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 висловити свої погляди щодо вирішення питання про позбавлення батьківських прав, адже це питання безпосередньо стосується їх подальшого життя, і за своїм віком - а їм на час прийняття цим органом висновку виповнилось 8 та 10 років, вони могли відповідно до віку висловити свої погляди на це питання.

При цьому суд враховує, що альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька так і для дитини, передбачені ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Практика Європейського суду з прав людини виходить із того, що такий захід як позбавлення батьківських прав не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою.

Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав.

Передбачене пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Таким чином, суд вважає, що позивачем, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов'язків та свідомого нехтування ним своїми обов'язками.

В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати суд залишає за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 164, 166 СК України, ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 208, 209, 212-215, 218, 226, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Турійська районна державна адміністрація Волинської області, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Любомльським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Любомльського районного суду Павлусь О.С.