Ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Мазур Л.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом в інтересах ОСОБА_4, обґрунтовуючи його тим, що з 25 грудня 2003 року її мати ОСОБА_4 знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 грудня 2012 року ОСОБА_4 визнано недієздатною та рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 листопада 2013 року вона призначена опікуном останньої.

Вказувала на те, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м Чернівці від 16 червня 2014 року.

Звертала увагу на те, що за час шлюбу подружжя придбало 44/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Фольксваген Гольф», державний номерний знак НОМЕР_1.

Разом з тим, зазначала, що вказаний автомобіль було придбано ОСОБА_4 за власні кошти, а отже, він є її особистою власністю.

Враховуючи вищенаведене та приписи сімейного законодавства, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати автомобіль марки «Фольксваген Гольф», 1994 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 35 000 грн особистою приватною власністю ОСОБА_4, а квартиру № 1, яка складає 44/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_2, об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділити її шляхом визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 ідеальної частки в ній за кожним, припинивши право спільної сумісної власності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано автомобіль марки «Фольксваген Гольф», державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 35 000 грн спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано 44/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яке складається з 44/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 а саме: визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по Ѕ частини вказаного майна.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на житловий будинок по АДРЕСА_2

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року рішення районного суду в частині визнання автомобіля марки «Фольксваген Гольф», державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 35 000 грн спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про визнання вказаного автомобіля особистою приватною власністю ОСОБА_4 відмовлено.

В решті рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 335 ЦПК України не переглядається в касаційному порядку

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, зареєстрованому 25 грудня 2003 року в міському відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці, актовий запис № 2377.

Відповідно до п. 1.6 рішення виконкому Чернівецької міської ради від 05 квітня 2005 року № 501/11 про надання дозволу Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради на підготовку документів з метою прийняття в експлуатацію об'єктів, ОСОБА_5 в 2003 році розпочав самовільну добудову до квартири АДРЕСА_1.

Згідно з п.19 додатку № 1 рішення виконкому Шевченківського районної ради м. Чернівці від 31 травня 2006 року № 67/5 ОСОБА_5 дозволено виконати за власний рахунок роботи на спірному об'єкті відповідно до проектно-кошторисної документації.

На підставі п. 2 рішення виконкому Чернівецької міської ради від 12 червня 2007 року № 459/10 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію 44/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 із визначеними приміщеннями.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 грудня 2012 року ОСОБА_4 визнано недієздатною та рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 листопада 2013 року позивач призначена її опікуном.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Таким чином, судами встановлено, що предметом спільної сумісної власності подружжя за законом є майно, набуте одним із них в період з 25 грудня 2003 року по 16 червня 2014 року.

Частково задовольняючи позов у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя 44/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за час шлюбу було набуто новостворене майно, а саме: 44/100 частини будинку по АДРЕСА_2 оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що будівництво будинку проводилось за спільні кошти подружжя та під час перебування у шлюбі.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

У п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

За таких обставин для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розпорядження органу приватизації житла Чернівецької міської ради від 08 жовтня 1998 року квартира спільного заселення АДРЕСА_2 передана у приватну власність ОСОБА_5 на підставі безоплатної приватизації.

Тобто квартира, яка в подальшому була реконструйована, набута відповідачем до шлюбу з ОСОБА_4

Свідоцтво про право власності на 44/100 частини будинку по АДРЕСА_2 видано ОСОБА_5 16 липня 2007 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 62 СК України виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України, той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

За приписами ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя 44/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_2, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що за час перебування ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_4 площа належної йому квартир внаслідок проведених робіт була збільшена з 44,51 кв. м до 135,40 кв. м, що збільшило об'єкт у понад три рази.

При цьому дозвіл на проведення реконструкції та добудови, як і реєстрація права власності вже як на новостворений об'єкт, було здійснено відповідачем за час шлюбу з ОСОБА_4, а доказів на підтвердження того, що реконструкція проведена до реєстрації шлюбу чи за власний рахунок, у порушення вимог процесуального закону, ОСОБА_5 не надано.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2016 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року, оскільки вони є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2016 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В. Кафідова

Л.М. Мазур

І.М. Фаловська