Справа № 336/2341/16-ц
Пр. № 2/336/59/2017

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 березня 2017 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "УКРСОЦБАНК", третя особа - ОСОБА_2, про захист прав споживача, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, укладеного між сторонами 23 вересня 2008 року.

В обґрунтування позову зазначила, що згідно з договором кредитування, що укладений між нею та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є відповідач, банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 450000 доларів США, а позивач зобовязалася повернути кредит не пізніше 22 вересня 2023 року зі сплатою 15 відсотків річних шляхом здійснення щомісячних платежів не пізніше 20 числа кожного місяця. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором в цей же день відповідач, з одного боку, та позивач - з другого, уклали договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1. Оскільки відповідно до законодавства про валютне регулювання та валютний контроль надання та одержання кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, потребують наявності індивідуальної ліцензії, між тим жодна із сторін оспорюваного правочину такої ліцензії не мала, вважає, що договір кредитування повинен бути визнаний недійсним як такий, що суперечить вимогам законодавства. Не відповідає він вимогам закону ще й тому, що всупереч положень статті 524 ЦК України зобовязання виражене в іноземній валюті, тоді як треба було зазначити суму в гривні з посиланням на еквівалент в іноземній валюті. Крім того, зазначений договір є несправедливим, так як за умови зростання курсу іноземної валюти всі ризики знецінення валюти національної несе позичальник. Непопередження банківської установи про те, що валютні ризики несе позичальник, як і ненадання інформації з питань, передбачених п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», також свідчить про невідповідність договору вимогам закону. Так як умови договору, які є несправедливими щодо прав споживача, можуть бути визнані недійсними, просить про задоволення позову ще й з цих підстав. Крім того, вказаний договір позивач уклала внаслідок впливу тяжкої обставини, яка зумовила її згоду на вкрай невигідні для неї умови, тому він має бути визнаний недійсним і з цієї підстави.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги своєї довірительки. Просить про задоволення позову.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує. Вважає, що укладення договору кредитування у іноземній валюті ґрунтується на законі, що діяв на час виникнення договірних відносин між сторонами, умови і порядок використання іноземної валюти визначаються законом України «Про Національний банк України», Декретом Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», а відповідно до положень Цивільного кодексу іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідач згідно із банківською ліцензією № 5, генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій № 5, дозволом № 5-2, додатком до дозволу № 5-2 від 29.07.2003 року, виданих Національним банком України, вправі залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України. Щодо доводів позивача про відсутність індивідуальної ліцензії у сторін оспорюваного правочину, відповідно до Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» отримання цієї ліцензії необхідно у випадках, коли терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі, однак законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті, перевищення яких тягне за собою необхідність отримання індивідуальної ліцензії, що унеможливлює поширення режиму індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані з наданням кредитів. Щодо використання іноземної валюти як засобу платежу, представник відповідача пояснила, що згідно із Положенням про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, таке використання без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, тобто банківська установа, що отримала банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями від НБУ. Відповідач має таку ліцензію і дозвіл, тому він мав право укладати договір кредитування в іноземній валюті. Щодо тверджень про несправедливий характер положень оспорюваного правочину, представник пояснила, що прогнозування росту курсу іноземної валюти виходячи з соціально-економічних умов розвитку України є неможливим, а курс іноземної валюти по відношенню до гривні може як зростати, так і зменшуватися, про що свідчать періоди знецінення іноземної валюти. З звязку з цим відповідач, як і позивач при укладенні і виконанні зазначеного договору несе однакові ризики; банк як фінансова установа має власні грошові зобовязання перед іншими особами, тому порушення співвідношення майнових інтересів сторін не існує. Крім того, позивач за умови незгоди зі змістом тих чи інших положень договорів виходячи із презумпції свободи договору мав право їх не підписувати. Що стосується доводів позову про укладення договору під впливом тяжкої обставини, для визнання його недійсним треба констатувати збіг тяжких обставин і вкрай невигідні умови для сторони, що перебуває в умовах таких обставин. Між тим при укладенні оспорюваного правочину не існувало тяжких обставин, оскільки в пакеті наданих позивачем документів були наявні відомості про гідний заробіток як позивача, так і третьої особи її чоловіка, а також відомості про належне позивачу нерухоме майно. Більш того, незадовільний майновий стан позичальника міг зумовити відмову в отриманні кредиту, рішення про яку приймає колегіальний орган кредитний комітет. Що стосується наявності іншої складової, необхідної для кваліфікації правочину як такого, що вчинений під впливом тяжкої обставини, - вкрай невигідних умов для позичальника, - умови договору з ОСОБА_1 не характеризуються будь-якими індивідуальними ознаками, а є такими, що розповсюджуються на всі договори кредитування фізичних осіб, укладені фінансовою установою-відповідачем.

На підставі викладеного просить про відмову у задоволенні позову.

Як заявила представник відповідача, позов, необгрунтований в матеріально-правовому сенсі, належить залишити без задоволення і з мотивів пропуску давності звернення до суду.

Третя особа, належним чином повідомлена про час та місце вирішення справи, до суду не зявилась, не надала повідомлення про згоду на участь в справі, що в силу ст. 36 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у її відсутність.

Вислухавши осіб, які беруть участь в справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Судом встановлено, що 23 вересня 2008 року сторони уклали кредитний договір № П-997/2-К, згідно з яким позивач отримала кредит у сумі 45000 доларів США із сплатою 15 відсотків річних на строк до 22 вересня 2023 року (а. с. 8-11 т. 1).

Відповідно до ст. 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законодавством про банки та банківську діяльність.

В силу ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми, а кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленти.

Згідно із ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу частин першої і третьої ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виражене у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Вирішуючи спір на користь відповідача, суд враховує наявність у нього на час виникнення спірних правовідносин банківської ліцензії № 5 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а. с. 145 т. 1), дозволу № 5-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а. с. 146 т. 1), що підтверджують право банку на видачу кредиту в іноземній валюті на час укладення оспорюваного правочину.

Згідно із ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, а в силу п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребує надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми перевищують встановлені законодавством межі.

Дійшовши висновку про обґрунтованість тверджень представника відповідача, суд знаходить неспроможними доводи позову про необхідність індивідуальної ліцензії для укладення кредитного договору в іноземній валюті, оскільки: по-перше, за змістом наведених положень закону банки отримують генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, а по-друге, індивідуальної ліцензії потребують лише надання і одержання кредитів, терміни і суми яких перевищують встановлені законодавством межі.

Так як законодавством не встановлені граничні межі термінів та сум кредитів в іноземній валюті, надання яких потягло б необхідність отримання індивідуальної ліцензії, між тим відповідач у відсутність індивідуальної ліцензії має генеральну ліцензію та дозвіл НБУ на здійснення операцій, які в силу ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначені як кредитні операції і до яких віднесено операції з валютними цінностями, суд доходить висновку про правомірність його дій з видачі кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи, що законодавство України, яке регулює правовідносини в сфері банківської діяльності, не містило заборони банкам надавати кредити в іноземній валюті на час укладення оспорюваного договору, суд вважає, що видача банківського кредиту в іноземній валюті не суперечить вимогам законодавства.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виходячи з презумпції свободи договору та паритету сторін у визначенні умов договору та у відсутність передбачених законом підстав для визнання договору кредитування недійсним, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

З аналогічних міркувань суд не приймає до уваги і доводи позову про несправедливість умов договору кредитування.

Зазначений висновок суду підкріплюють відомості про обізнаність позивача про умови кредитування під час укладення договору, про що свідчать її підписи як під самим договором, так і під додатком № 1 до договору між сторонами, який утворюють тарифи, тобто вартість отримуємих від фінансової установи послуг, так і під детальним розписом сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, який також є додатком до договору кредитування (а. с. 157-161 т. 1).

Вирішуючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що укладений під впливом тяжкої обставини, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Виходячи з наведеного положення цивільного законодавства, для кваліфікації договору як такого, що укладений під впливом тяжкої обставини, необхідно констатувати сукупність двох передумов: тяжкої для сторони обставини і вкрай невигідних умов для укладення договору.

Під тяжкими обставинами позивач і її представник розуміють тяжку хворобу матері позивача, на лікування якої, як пояснює представник, і були отримані кредитні кошти.

Оцінюючи ці твердження, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що хвороба матері позивачки розвивалася протягом кількох десятиріч; про те, що саме в момент отримання кредиту вона досягла критичних форм, позивач фінансову установу не повідомляла.

Натомість напередодні отримання кредиту нею та її чоловіком третьою особою в справі були надані довідки про гідну заробітну плату, а також про наявність у власності нерухомого майна (а. с. 212-213); про спрямування кредитних коштів в русло лікування члена родини позивач не повідомляла.

Що стосується другої складової вкрай невигідних умов договору, - зазначений договір є публічним, який характеризується однаковими для всіх споживачів умовами, тому суд не може констатувати в наявність в оспорюваному правочині вкрай невигідних умов для певного позичальника на відміну від інших.

Таким чином, відсутність двох складових, лише сукупність яких може зумовити визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом тяжкої обставини, не дає суду підстав для задоволення вимог позову і в цій частині.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У звязку з викладеним суд, не вбачаючи ознак порушеного права позивача, відмовляє в позові з мотивів його необґрунтованості, не вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування положень закону про давність.

Керуючись ст. ст. 203, 213, 215, 233, 192, 533, 627, 637 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 59, 60, 209 ч. 3, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "УКРСОЦБАНК" залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання в суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя О.В. Щаслива