АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Гуменюк А.І.
Справа №761/9538/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Національної академії внутрішніх справ на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року в справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за період навчання,-

В С Т А Н О В И Л А

У березні 2016 року Національна академія внутрішніх справ звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за період навчання.

У мотивування вимог посилалася на те, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 26.07.2008 року №714 ОСОБА_2 з 01.09.2008 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ.

09.09.2008 року між КНУВС, ГУ МВС України в м. Києві та відповідачем укладено Договір №Кв-127 про підготовку фахівця у КНУВС, відповідно до умов якого відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання повинен відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати фактичні витрати за період навчання.

З 01.09.2008 року по 28.06.2012 року ОСОБА_2 у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг.

Відповідно до наказу НАВС від 28.06.2012 року №376 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста.

Наказом ГУМВС України в місті Києві від 17.02.2014 року №17о/с ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням.

ОСОБА_2, подавши рапорт за власним бажанням до спливу встановленого 3-річного терміну перебування на службі по закінченню навчання, не виконав умови Договору про підготовку фахівця.

Відповідач навчався в НАВС з 01.09.2008 року по червень 2012 року, а вартість витрат, пов'язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, становить 26 611 грн 20 коп.

З урахуванням наведеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь Національної академії внутрішніх справ вартість навчання у розмірі 26 611 грн 20 коп. та розмір сплаченого судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року в задоволенні позову Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат за період навчання відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, Національна академія внутрішніх справ подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що відповідач уклав Договір, передбачаючи необхідність виконання умов Договору та можливість настання відповідальності за їх порушення. Відповідач не виявляв наміру розірвати Договір, визнати його недійсним або таким, що порушує його права та інтереси. Лише під час судового засідання вперше визнав Договір №КВ-127 від 09.09.2008 року нікчемним.

Вказує, що у разі визнання Договору на підготовку фахівця недійсним ОСОБА_2 доведеться відшкодувати вартість витрат, пов'язаних з утриманням навчальному закладі, а НАВС буде вимушена визнати диплом виданого відповідачу недійсним.

Посилається, що досягши повноліття через рік після підписання договору та набувши повну цивільну дієздатність, відповідач не розірвав Договір, не звертався до суду з заявою про визнання його недійсним або таким, що порушує його права та інтереси. Він продовжував належним чином виконувати умови договору, відвідував заняття, проживав у гуртожитку НАВС, виконував навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов договору зі сторони навчального закладу. Отже, у даному випадку діють правила ст. 204 ЦК України. Крім цього, ознайомившись та підписавши довідку про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця, відповідач погодився з сумою витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі і не оскаржував її.

Звертає увагу й на те, що батьки відповідача також не оскаржували договір, а тому за аналогією підлягає застосуванню норма ч. 3 ст. 205 ЦК України, відповідно до якої у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. До того ж сама поведінка батьків ОСОБА_2 свідчить про згоду на укладення договору між їх сином та НАВС (ч. 4 ст. 213 ЦК України).

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 на момент укладення договору про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ був неповнолітнім, відповідно не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, матеріали справи не містять доказів надання батьками відповідача дозволу на укладення такого договору, подальшого його схвалення, а тому даний договір укладено з порушенням вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Судом встановлено, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ №714 від 26 липня 2008 року ОСОБА_2 з 01 вересня 2008 року зараховано на навчання на 1 курс Київського національного університету внутрішніх справ за спеціальністю «правознавство». (а.с. 7)

Національна академія внутрішніх справ є правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ, що вбачається з розпорядження Кабінету міністрів України «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» від 27 серпня 2010 №1709-р. (а.с. 28-32)

09 вересня 2008 року між Київським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням МВС України в м. Києві та ОСОБА_2 укладено Договір №Кв-127 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ. (а.с. 8-9)

Згідно пп. 2.1.1 п. 2.1, пп. 2.3.1 п. 2.3 Договору виконавець зобов'язується забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, а особа зобов'язується виконати в повному обсязі навчальну програму відповідної фахової спрямованості та освітньо-кваліфікаційного рівня.

У 2012 році ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство», що підтверджується наказом ректора Національної академії внутрішніх справ №376 від 28.06.2010 року (а.с. 10).

За умовами пп. 2.3.5 п. 2.3 Договору особа зобов'язується після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку призначена замовником, і відпрацювати не менше трьох років.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було направлено для подальшого проходження служби до органів внутрішніх справ.

Наказом ГУ МВС України в місті Києві від 17 лютого 2014 року №89 о/с ОСОБА_2 у званні лейтенанта міліції звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням на підставі поданого ним рапорту від 29.01.2014 року, тобто до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі після навчання. (а.с. 22)

Відповідно до пп. 2.3.6 п. 2.3 Договору особа зобов'язана у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього Договору, відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням під час навчання в університеті.

Пунктом 3 Договору передбачені підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку, а саме:

- дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України у зв'язку з відрахуванням особи з Київського національного університету внутрішніх справ та звільненням з органів внутрішніх справ: за власним бажанням без поважних причин; через неуспішність; порушення дисципліни;

- відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

За умовами п. 4.1, 4.2 Договору відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. У разі дострокового розірвання договору здійснюється розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення згідно з нормами утримання на день, який зазначено в наказі про відрахування з навчального закладу та звільнення з органів внутрішніх справ.

Фактичні витрати, пов'язані з утриманням рядового міліції ОСОБА_2 в Національній академії внутрішніх справ, становлять 26 611,20 грн, з яких: грошове забезпечення - 11 706,15 грн (без врахування періоду з 01.09.2008 року по 31.08.2009 року), продовольче забезпечення - 6 005,10 грн, речове забезпечення - 2 440,20 грн, оплата комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв - 6 459,75 грн (без врахування періоду з 01.09.2008 року по 31.08.2009 року). (а.с. 11-21)

Разом з тим, згідно копії паспорта ОСОБА_2 останній народився 25 вересня 1991 року. (а.с. 57)

Із наведеного вбачається, що на момент укладення Договору №Кв-127 від 09 вересня 2008 року ОСОБА_2 був неповнолітнім, а відтак, не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до п. 7.7 Договору невід`ємною частиною договору є дозвіл батьків (усиновлювачів), піклувальників на укладення особою договору (у випадку, якщо на момент підписання договору особа неповнолітня).

З копії Договору, наданої НАВС, вбачається, що Договір підписаний ректором Київського національного університету внутрішніх справ з прикладенням відтиску печатки, начальником ГУ МВС, УМВС, УМВСТ в м. Києві з прикладенням відтиску печатки та особисто ОСОБА_2 (а.с. 8-9)

У силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Позивачем не надано доказів того, що батьки ОСОБА_2 надавали дозвіл на укладення сином Договору №Кв-127 від 09 вересня 2008 року.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

У ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ч. 1 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

За змістом ст. 221 ЦК України правочин вважається схваленим батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Позивач не надав доказів того, що батькам ОСОБА_2 було відомо про укладення Договору №Кв-127 від 09 вересня 2008 року та що вони схвалили даний договір.

В апеляційній скарзі НАВС посилається на те, що батьки відповідача не оскаржували договір, а тому за аналогією підлягає застосуванню норма ч. 3 ст. 205 ЦК України; крім того, сама поведінка батьків ОСОБА_2 свідчить про згоду на укладення договору між їх сином та НАВС (ч. 4 ст. 213 ЦК України).

Таке посилання позивача ґрунтується на ймовірності того, що батькам відповідача було відомо про те, що їх син навчається.

Разом з тим, доведенню позивачем підлягав факт обізнаності батьків неповнолітньої особи про укладення відповідачем саме такого Договору та докази, які б свідчили, що вони схвалили такий Договір. Такими доказами могло бути повідомлення навчального закладу батьків відповідача про укладення такого Договору, листування між навчальним закладом та батьками відповідача, в якому містилися дані про укладення такого Договору та інші докази.

Жодного такого доказу позивач суду не надав.

Колегія суддів не погоджується і з доводами апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_2 не порушував питання про визнання договору недійсним, а тому в силу ст. 204 ЦК України він є правомірним.

Колегія суддів вважає, що таке посилання суперечить засадам цивільного права.

Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановленим законом.

Статтею 32 ЦК України визначено перелік правочинів які може укладати фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Зазначений позивачем правочин згідно частини другої цієї статті може укладати неповнолітня особа за згодою батьків.

Як зазначалося вище ч. 1 ст. 222 ЦК України встановлено, що такий правочин може бути згодом схвалений батьками у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу, а ч. 1 ст. 221 ЦПК України передбачено, що правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензій другій стороні.

Отже, системний аналіз наведених норм ЦК України свідчить про те, що цивільний обов'язок для відповідача за таким Договором може настати лише в разі доведеності схвалення батьками ОСОБА_2 такого правочину.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва