ухвала

іменем україни

01 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Президента України, треті особи: Рада національної безпеки та оборони України, уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Генеральний прокурор України, ОБСЄ в Україні в особі координатора ОБСЄ в Україні, Венеціанська Комісія, Вища рада юстиції, Міністерство юстиції України, про визнання бездіяльності, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_4 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Президента України, у якому просив визнати бездіяльність Президента України як гаранта Конституції України та Законів України й стягнути з Президента України одну гривню моральної шкоди. В обґрунтування вимог зазначав, що новообраний Президент України Петро Порошенко на урочистому засіданні Верховної Ради України прийняв присягу українському народу, в якій зобов'язався всіма справами відстоювати суверенітет і незалежність України, опікуватися про благо Вітчизни й добробут українського народу, відстоювати права і волю громадян, виконувати свої обов'язки в інтересах усіх співвітчизників. Отже, діючий Президент України з моменту складання ним присяги автоматично став гарантом його права на доступ до правосуддя, а також інших конституційних прав, гарантованих йому Конституцією України при розгляді його справи Жовтневим районним судом Дніпропетровської області (201/312/2013) та апеляційним судом Дніпропетровської області. Позивач вказував, що в межах розгляду його справи судами не було розглянуто усіх заявлених ним позовних вимог, не надано належної правової оцінки письмовим доказам, допущено порушення процесуального права.

Зазначені порушення його конституційних прав свідчать про порушення Президентом України як гарантом цих прав договірних відносин, котрі були укладені між ними під час складання Президентом України присяги, що проявилося у бездіяльності при виконанні присяги Президента України під час розгляду у суді справи, учасником якої він був.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року, у відкритті провадження у справі відмовлено на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення й направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Постановляючи оскаржувані ухвали, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як належить до адміністративної юрисдикції,

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Так, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст. 17), ГПК України (статті 1, 12), КПК України або КУпАП віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Статтею 171-1 КАС України встановлено особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, зокрема, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви позивач просив визнати бездіяльність Президента України як гаранта його конституційного права та Законів України щодо захисту його прав під час судового розгляду, стороною якої він є, зокрема, у Жовтневому районному суді Дніпропетровської області та апеляційному суді Дніпропетровської області.

Ураховуючи викладене, суди першої й апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 10, 121, 122, 210, 213, 303, 315 ЦПК України дійшли обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки спір стосується управлінських функцій, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень - Президентом України - владних управлінських функцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 342 ЦПК України розглянувши касаційну скаргу на ухвалу суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом прийнято ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик