Справа № 388/688/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

07.03.2017 року Долинський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Баранського Д.М.,

за участю секретаря Лінської Л.М.,

представника ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні, у приміщенні суду в м. Долинській цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом, посилаючись на те, що 8 травня 2003 року ОСОБА_3 отримала від неї грошові кошти у розмірі 83000 грн за продаж земельної ділянки на території Суходільської сільської ради Долинського району Кіровоградської області. Договір купівлі-продажу до цього часу між сторонами не укладено, а отримані ОСОБА_3 грошові кошти не повернено.

ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_3 отримано грошові кошти безпідставно, а тому ці кошти разом із інфляційними втратами та трьома процентами річних мають бути стягненні з відповідачки.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2, ОСОБА_4 позов підтримав за обставин зазначених у ньому, попросив позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, однак її представник ОСОБА_5 надіслав до суду заяву, згідно якої просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність, просить справу розглянути за його відсутності та відсутності відповідачки.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що згідно розписки від 8 травня 2003 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 належну земельну ділянку згідно державного акта серії ІІ-КР № 000445, виданого 27 березня 2001 року Суходільською сільською радою за 83000 грн, які отримала повністю, претензій до ОСОБА_2 не має, у чому розписується (а. с. 6).

Згідно п. 15 розділу X ЗК України (у редакції на час отримання відповідачкою грошових коштів) встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.

Таким чином, положення законодавчих актів на час отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 83000 грн забороняли, зокрема громадянам, які мають у власності земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадянам України - власникам земельних часток (паїв) до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати такі земельні ділянки.

Наявність вищезазначених положень закону відповідно не давали підстав для укладення між сторонами цієї справи договору купівлі-продажу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а тому такий договір між сторонами не було укладено. Той факт, що між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зокрема відображено у змісті позову, а також у поданій відповідачкою заяві.

Відповідно до ст. 469 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі. Такий же обов'язок виникає, коли підстава, на якій придбано майно, згодом відпала. В разі неможливості повернути безпідставно придбане майно в натурі повинна бути відшкодована його вартість, що визначається на момент придбання. Особа, яка безпідставно одержала майно, зобов'язана також повернути або відшкодувати всі доходи, які вона мала або повинна була мати з цього майна з того часу, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про безпідставність одержання майна. З свого боку ця особа має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно з того часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи. Ці правила поширюються на випадок збереження майна за рахунок іншої особи без достатніх підстав, встановлених законом або договором.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно змісту пунктів 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, чч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

До вищезазначеного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 року справа № 6-2978цс15.

Таким чином, можливо стверджувати, що 83000 грн отримані ОСОБА_3 безпідставно, оскільки між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а відтак ці грошові кошти мають бути стягненні на користь ОСОБА_2

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У цій справі між сторонами відсутні договірні правовідносини, а відтак відсутні правові підстави для стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі встановленому договором.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, положення ст. 625 ЦК України застосовуються до договірних зобовязань.

У постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 зазначено, що якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі ст. 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 цього Кодексу.

В іншій постанові від 15 квітня 2015 року у справі 3-39гс15, Верховний Суд України зазначив про неможливість нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі статей 536, 1214, 1048 ЦК України.

Отже, суд не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат та трьох процентів річних нарахованих згідно ст. 625 ЦК України.

За змістом ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст. 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У цій справі позивачка ОСОБА_2 не могла не знати, що грошові кошти передані 8 травня 2003 року ОСОБА_3 безпідставно, оскільки договору купівлі-продажу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва між ними укладено не було, а також не могло бути, оскільки закон забороняв вчинення таких правочинів.

Із цим позовом ОСОБА_2 звернулась до суду 30 травня 2015 року, тобто із пропуском встановленого строку позовної давності. Будь-яких доказів, що підтверджують пропуск цього строку з поважних причин не надано, а тому у задоволенні позову у відповідній частині має бути відмовлено з підстав, передбачених ст. 267 ЦК України.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У цій справі, відповідачка ОСОБА_3 понесла судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 1740 грн, що підтверджується договором з фахівцем у галузі права № 28-04/16 від 28 квітня 2016 року, актом здачі-приймання наданих юридичних послуг від 19 липня 2016 року, рахунком № 19-07/16 від 19 липня 2016 року, квитанцією про сплату коштів на суму у розмірі 1740 грн № 0.0.587845543.1 від 20 липня 2016 року, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осію підприємців.

Отже, судові витрати понесені ОСОБА_3 на правову допомогу підлягають стягненню з позивачки на її користь.

Однак, як видно з наданих суду матеріалів, що підтверджують вид та обсяг наданих юридичних послуг, ОСОБА_3 сплачено 580 грн авансу за одну годину участі (представництво інтересів ЗАМОВНИКА) у цій справі.

У свою чергу, представництво інтересів ОСОБА_3 під час розгляду у суді не здійснювалось, а тому відсутні підстави для врахування до стягнення з ОСОБА_6 580 грн грошових коштів за таке представництво.

На підставі викладеного, керуючись ст. 469 ЦК УРСР (у редакції 1969 року), ст. ст. 256, 257, 260, 261, 267, 536, 625, 1212 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 64, 79, 88, 212-215, 218, 294 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 1160 грн (одну тисячу сто шістдесят гривень) понесених судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Кіровоградської області через Долинський районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 9 березня 2017 року.

Суддя Долинського районного суду ОСОБА_7