Справа № 296/1127/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" березня 2017 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І.,

при секретарі Івашко Т.А.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Житомирського обласного відділення виконавчої дирекції про визнання наказу №124-к від 13.07.2016 року таким, що не відповідає чинному законодавству України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Житомирського обласного відділення виконавчої дирекції про визнання наказу №124-к від 13.07.2016 року таким, що не відповідає чинному законодавству України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06.06.2016 року його було прийнято на роботу в установу відповідача на посаду начальника відділу соціальних послуг на період тимчасової відсутності з незясованих причин постійного працівника ОСОБА_2

13.07.2016 року позивач не був допущений до роботи та в порушення ч. 2 ст. 47 КЗпП України у день звільнення не отримав наказу про звільнення. 16.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача та листом від 04.01.2017 року за № 03-27-10 отримав копію трудової книжки і довідку про заробітну плату. Листом від 18.01.2017 року позивач отримав копію наказу в якому зазначено, що підставою звільнення є закінчення трудового договору згідно п. 21 ст. 36 КЗпП України.

Однак, позивач вважає дане формулювання підстав звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, оскільки закінчення трудового договору регулюється п.п. 2 і 3 ст. 23 КЗпП України.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову вказали на його безпідставність та зазначили, що позивачем пропущений строк для звернення до суду з позовом, тому просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши позивача, представника позивача, представників відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їхсукупності, судом встановлено наступне.

Наказом Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Житомирського обласного відділення виконавчої дирекції № 15-к від 06.06.2016 року ОСОБА_1 прийнято з 06.06.2016 року тимчасово виконувати обовязки начальника відділу соціальних послуг виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на період тимчасової відсутності з незясованих причин постійного працівника ОСОБА_2 (а.с. 4).

Наказом Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Житомирського обласного відділення виконавчої дирекції № 124-к від 13.07.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади тимчасово виконуючого обовязки начальника відділу соціальних послуг виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 13.07.2016 року у звязку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 9).

З даним наказом позивач був ознайомлений особисто 18.07.2016 року, що підтверджується його підписом в наказі.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що з наказом про звільнення позивач був ознайомлений особисто 18.07.2016 року, однак звернувся до суду із даним позовом лише 09.02.2017 року, пропустивши строки звернення встановлені КЗпП України, що є підставою відмови у задоволенні позову. Позивачем не зазначено причин поважності пропуску строку, судом не встановлено.

Твердження позивача, що копію наказу він отримав лише 18.01.2017 року, у звязку з чим не порушив строків звернення до суду, не береться судом до уваги, оскільки про оспорюваний наказ позивачу було відомо в день його підписання.

Також слід зазначити, що згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

З наказу № 15-к від 06.06.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на підставі власної заяви на період тимчасової відсутності основного працівника, тобто фактично між сторонами був укладений строковий трудовий договір.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 свою заяву від 06.06.2016 року не відкликав та про незгоду з терміном дії трудового договору не повідомив, тому суд вважає, що сторонами було погоджено строк дії трудового договору.

Оскільки, наказ Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Житомирського обласного відділення виконавчої дирекції № 15-к від 06.06.2016 року про прийняття ОСОБА_1 тимчасово виконувати обовязки начальника відділу соціальних послуг виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на період тимчасової відсутності з незясованих причин постійного працівника ОСОБА_2 не визнано недійсним, в передбаченому законом порядку, тому звільнення позивача у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є законним, а позов ОСОБА_1 суд вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 231, 232, 233, 234, 235 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Житомирського обласного відділення виконавчої дирекції про визнанян наказу №124-к від 13.07.2016 року таким, що не відповідає чинному законодавству України - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю. І. Драч