АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1754/17 Справа № 185/9572/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шаповалова І. С. Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,

за участі секретаря: Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року про повернення заяви про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення її позову до ТОВ «Кредиті ініціативи», треті особи Павлоградський МВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровський області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - повернуто заявнику /а.с.9/.

З такою ухвалою не погодилася позивачка, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції /а.с. 40/.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що, у заяві про забезпечення позову мають бути зазначені причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, необхідні для забезпечення позову, у відповідності до вимог ч.2 ст. 151 ЦПК України. Однак, заявником вимоги ч.2 ст.151 ЦПК України не виконано, що позбавило суд можливості дійти висновку про наявність достатньо обґрунтованого переконання, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а тому на підставі ч.8 ст. 153 ЦПК України повернув заяву заявнику.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів, 06 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № НОМЕР_1, за яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником умов кредитного договору за період з 01 березня 2015 року по 01 червня 2016 року, а саме, заборгованість за кредитом - 125 766,26 гривень. Загальна сума заборгованості становить 125766,26 гривень та сума плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису.

Вважаючи, що виконавчий напис було вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів, ОСОБА_2 вимушена була звернутися до суду із позовною заявою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила суд зупинити стягнення на підставі виконавчого документу, а саме, виконавчого напису, вчиненого 06 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, зареєстрованого в реєстрі за № НОМЕР_1, за яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1.

У позивачки наявні підстави передбачити, що за час розгляду даної справи в суді квартира АДРЕСА_1 може реалізуватися, внаслідок чого позивач втратить своє право власності на неї. Таким чином під час вирішення у суді питання щодо законності вчинення виконавчого напису державною виконавчою службою можливе здійсненя продажу належного позивачу майна.

Відповідно до ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені Кодексом заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа який оскаржується боржником у судовому порядку.

Частиною 3 ст. 152 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Забезпечення позову має запобіжний характер і спрямоване на забезпечення можливості виконання ймовірного рішення суду та на недопущення порушень прав осіб, інтересів яких стосується спір.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позов, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи із специфіки вказаного виду забезпечення позову підставою для його застосування є оскарження боржником виконавчого документа.

Законодавець визначив, що саме по собі оскарження виконавчого напису свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, а тому передбачив можливість зупинення стягнення за таким виконавчим написом як вид забезпечення позову.

Враховуючи наведене, підстави для повернення заяви, зазначені місцевим судом, а саме:наявність чи відсутність існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, мали бути з'ясовані при розгляді заяви про забезпечення позову по суті, а не при вирішенні питання щодо відповідності заяви вимогам ст.151 ЦПК України.

Окрім того, згідно з ч.3 ст.153 ЦПК України, розглядаючи заяву про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви, може вимагати від заявника подати додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову, що місцевим судом взято до уваги не було. Судом першої інстанції обставини, викладені в заяві, не були перевірені, у зв'язку з цим вказана ухвала суду є незаконною та необгрунтованою.

Отже, правові підстави для повернення заяви - відсутні .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про повернення заяви про забезпечення позову постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року - скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко