АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 2-6451/11 головуючий у 1-й інстанції: Миколаєць І.Ю.
апеляційне провадження №22-ц/796/807/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, Головне управління юстиції в місті Києві, Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Жук Микола Петрович, про визнання недійсними договорів дарування, свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що її батьку ОСОБА_6 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1. 21 грудня 2006 року ОСОБА_6 подарував їй Ѕ частину вказаного будинку. Після його смерті вона та її брат ОСОБА_7 успадкували по ј частині вказаного будинку з надвірними будівлями. 8 вересня 2010 року ОСОБА_7 подарував їй належну йому частину будинку на підставі договору дарування. Зазначала, що станом на час звернення до суду вона є єдиним власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1. З дозволу та при житті батьків, у жовтні 1986 року в будинок заселились дружина брата ОСОБА_7 - ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 У 1987 році в їх сім'ї народилась донька ОСОБА_8, яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після його смерті відповідачі були усно повідомлені про необхідність звільнення житлового будинку. Проте, вказана вимога була залишена ними без задоволення. Посилаючись на те, що дії ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 порушують її право на вільне володіння та користування власним майном, просила суд усунути перешкоди з боку відповідачів у здійсненні права користування та розпорядження її власністю - приміщеннями житлового будинку АДРЕСА_1, а саме кімнатами площею 20,4 кв.м. та 7,4 кв.м., кухнею площею 8,4 кв.м., ванною кімнатою площею 3,1 кв.м, туалетом площею 1,3 кв.м., а також надвірними будівлями і земельною ділянкою шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із зазначеного будинку без надання іншого житлового приміщення.

У лютому 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом про визнання недійсними договорів дарування, свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що у 1984 році ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 після чого вони почали проживати у будинку АДРЕСА_1. Від шлюбу у них народились син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_8, яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4. Відповідачі зареєстровані у спірному будинку, який належав ОСОБА_6 4 жовтня 2006 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений Тернівською сільською радою Крижопільського району Вінницької області, відповідно до якого він заповідав вказаний будинок та належні йому заощадження в рівних долях ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 відповідачам стало відомо, що 21 грудня 2006 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_1 Ѕ частину спірного житлового будинку. Враховуючий, що цей правочин було вчинено після смерті ОСОБА_6 на підставі довіреності, виданої ним при житті, вказаний договір є недійсним. Крім того, з позовної заяви ОСОБА_1 їм також стало відомо про існування договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, що були укладені між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 8 вересня 2010 року. Стверджували, що вказані договорі також є недійсним, оскільки вказані договори підписані не ОСОБА_7, а іншою особою. Враховуючи викладені обставини, позивачі за зустрічним позовом зазначали, що свідоцтва про право на спадщину видані нотаріусом без урахування всіх викладених обставин, а тому просили суд визнати недійсними договір дарування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 21 грудня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, договір дарування 1/4 частки спірного житлового будинку від 8 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, договір дарування частини земельної ділянки від 8 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, а також свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1, видані Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 26 травня 2010 року на ім'я ОСОБА_1, свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку житлового будинку, видані Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 26 травня 2010 року на ім'я ОСОБА_7, свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку від 7 липня 2010 року, видані Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_7 Крім того, просили визнати в порядку спадкування право власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, на 1/6 частину спірного будинку та земельної ділянки за ОСОБА_2, на 1/6 частину спірного майна за ОСОБА_3 та на 1/6 частину за ОСОБА_4

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Усунено перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 її права володіння, користування та розпорядження належним на праві власності майном: будинком АДРЕСА_1, який знаходиться у її власності. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із зазначеного будинку. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову. Скаржники зазначають, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи та наявні в матеріалах справи докази. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд не звернув уваги, що договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 21 грудня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, вчинений після смерті ОСОБА_7, що суперечить положення ЦК України. Крім того, суд, у порушення ст. 58-59 ЦПК України, прийняв як належний доказ надану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуком М.П. інформацію щодо психічного стану ОСОБА_7 під час укладення договору дарування 1/4 частки спірного житлового будинку та земельної ділянки від 8 вересня 2010 року, натомість не врахував, що останній зловживав спиртними напоями, а тому не міг усвідомлювати значення своїх дій. Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції скаржники подавали клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, натомість суд першої інстанції ухвалив рішення за відсутністю висновку експерта щодо належності підписів на спірних договорах ОСОБА_7

ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інші особи в суд апеляційної інстанції не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_6 був власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності НОМЕР_1 від 19 вересня 2006 року (т. І, а. с. 195).

На підставі рішенням Київської міської ради від 7 липня 2005 року №567/3143 "Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд" ОСОБА_6 також був власником земельної ділянки 0,0537 га, кадастровий номер НОМЕР_2, за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 28 серпня 2007 року (т. ІІ, а. с. 205).

4 жовтня 2006 року ОСОБА_6 було складено заповіт, посвідчений секретарем Тернівської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за № 118, яким він заповів своїм дітям ОСОБА_7 та ОСОБА_1, серед іншого, житловий будинок АДРЕСА_1 в рівних долях (т. І, а. с. 58, 178).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, про що виконкомом Тернівської сільської ради Крижопільського району Вінницької області зроблено актовий запис № 32 та видане свідоцтво про смерть.

21 грудня 2006 року на підставі нотаріально посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В. договору дарування, ОСОБА_11, діючи на підставі довіреності виданої ОСОБА_6 та посвідченої 18 листопада 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12, передав в дар ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (т. І, а. с. 79).

Право власності зареєстровано в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомо мого майна за реєстровим № 1857 (т.1, а. с. 80).

Одночасно за цим договором посвідчено договір дарування Ѕ частини земельної ділянки за тією ж адресою, що підтверджується договором дарування від 21 грудня 2006 року, укладеним між ОСОБА_11, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_1 (т. ІІІ, а. с. 209).

Після смерті ОСОБА_6 спадщину за заповітом, яка з урахуванням договорів дарування від 21 грудня 2006 року, складалась з Ѕ частини житлового будинку та Ѕ земельної ділянки по АДРЕСА_1, прийняли його діти ОСОБА_7 та ОСОБА_13

Так, 26 травня 2010 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М. було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_1, зареєстровано в реєстрі за № 4-1075, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами за вказаною адресою, на ім'я ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за №4-1077 (т. ІІ, а. с. 1198-199).

1 липня 2010 року тим же нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0537 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої на території АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_13, зареєстрованого в реєстрі за № 4-1403, а також свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0537 га, кадастровий номер НОМЕР_2, за вказаною адресою на ім'я ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 4-1405 (т. ІІ, а. с. 210, 211).

8 вересня 2010 року ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідчених нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуком М.П. договорів дарування передав в дар ОСОБА_1 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 а також ј частини земельної ділянки за вказаною адресою, що належали йому на підставі свідоцтв про право на спадщину.

Право власності на зазначену частину зареєстроване в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстровим № 18577.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. І, а. с. 131).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_7, є його дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_8, яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4.

ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживаються у спірному будинку, що сторонами не заперечується.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, позивачі вказували на те, що після смерті ОСОБА_7 вони звертались до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті померлого, натомість з відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, наданого на запит нотаріальної контори, їм стало відомо, що ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 на праві власності була зареєстрована за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 26 травня 2010 року №4-1077. Разом з тим, вказана частина будинку була подарована ОСОБА_7 8 вересня 2010 року.

Посилаючись на недійсність договору дарування частини житлового будинку від 21 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, оскільки такий було укладеного після смерті дарувальника, а також недійсність договорів дарування частини житлового будинку та земельної ділянки від 8 вересня 2010 року, укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, посилаючись на те, що ОСОБА_7 не підписував вказані договори, ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили визнати недійсними вказані договори дарування та свідоцтва про права на спадщину, видані ОСОБА_7 та ОСОБА_1, а також визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом по 1/6 за кожним на частину спірного майна.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуючи недійсність договору дарування Ѕ частини житлового будинку від 21 грудня 2006 року, позивачі за зустрічним позовом не посилались на конкретну правову підставу для визнання правочину недійсним. Крім того, суд звернув увагу на наявність заповіту ОСОБА_6, за яким він заповідав спірний будинок своїм дітям ОСОБА_7 та ОСОБА_1 зазначаючи при цьому, що у будь-якому вирішенні вимоги про недійсність договору дарування житлового будинку від 21 грудня 2006 року, право власності на нього виникає у будь-якому випадку лише у ОСОБА_7 та ОСОБА_1 і в ситуації, коли ОСОБА_7 вчиняв правочин з дарування своєї частки будинку своїй сестрі ОСОБА_1 8 вересня 2010 року ця частка була б виражена 1/2 частиною, а не 1/4 частиною будинку. Враховуючи, що станом на час звернення до суду ОСОБА_1 є власником спірного житлового будинку та земельної ділянки, а позивачі за зустрічним позовом, які проживають в спірному будинку, порушують її право власності, існують всі підстави для усунення перешкод ОСОБА_1 у здійсненні нею користування та розпорядження будинком АДРЕСА_1.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями вказаних норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5-6, ст. 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреність є письмовий документ, що видається особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється в разі смерті особи, яка видала довіреність.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 7 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому у випадку пред'явлення такого факту вона підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину, або відмови в цьому.

Разом з тим, якщо позивач не заявляв окремо вимогу про встановлення нікчемності правочину, а посилається на її нікчемність при обґрунтуванні іншої пред'явленої вимоги, суди не вправі посилатися на відсутність рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинні дати оцінку таким доводам позивача в мотивувальній частині рішення або ухвалити додаткове рішення.

Зазначаючи, що при оскарженні договору дарування Ѕ частини житлового будинку від 21 грудня 2006 року позивачі за зустрічним позовом не посилались на конкретну правову підставу для визнання правочину недійсним, суд першої інстанції не врахував, що на момент укладення договору дарування Ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1за відповідною довіреністю, виданої ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_11, вказана довіреність втратила свою чинність, оскільки довіритель помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Припускаючи те, що якщо б ОСОБА_7 була успадкована Ѕ частина спірного будинку на підставі заповіту його батька ОСОБА_6, при вчиненні ним правочину з дарування своєї частки будинку сестрі ОСОБА_1 ця частка була б виражена 1/2 частиною, а не 1/4 частиною будинку, суд першої інстанції не врахував, що на підставі постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року №14 встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Враховуючи нікчемність договорів дарування Ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки від 21 грудня 2006 року, укладених між ОСОБА_11, який діяв на підставі довіреності, виданої ОСОБА_6, що припинилась в силу смерті останнього, та ОСОБА_1, склад спадкового майна, охопленого заповітом від 4 жовтня 2006 року, включав в себе увесь житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою.

Отже, з урахуванням складеного ОСОБА_6 заповіту від 4 жовтня 2006 року, частка ОСОБА_7 та ОСОБА_1 у спадковому майні повинна складати по Ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки за кожним.

З матеріалів справи вбачається, що 8 вересня 2010 року ОСОБА_7 розпорядився належним йому майном та на підставі договорів дарування передав в дар ОСОБА_1 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 а також ј частини земельної ділянки за вказаною адресою, що належали йому на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

Перевіряючи твердження позивачів за зустрічним позовом щодо відсутності волевиявлення ОСОБА_7 при укладенні спірних договорів, оскільки останні ним не підписувались, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції було заявлено клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи для з'ясування, чи виконано підпис від імені ОСОБА_7 у договорах дарування частини житлового будинку та земельної ділянки від 8 вересня 2010 року, укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуком М.П. та зареєстрованих в реєстрі за №1075 та за №№1077, самим ОСОБА_7, чи іншою особою.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 9 серпня 2016 року подане клопотання було задоволено.

За результатом проведення судово-почеркознавчої експертизи у висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 7 вересня 2016 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_7 в графі: "Дарувальник" договору дарування частини житлового будинку від 8 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуком М.П. та зареєстрованого в реєстрі за №1075 та в графі: "Дарувальник" договору дарування частини земельної ділянки від 8 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуком М.П. та зареєстрованого в реєстрі за №1077, виконані самим ОСОБА_7, як і запис "ОСОБА_7." в графі: "Дарувальник" в зазначених договорах (т. ІІІ, а. с. 146-152).

Враховуючи, що твердження позивачів за зустрічним позовом про те, що ОСОБА_7 не підписував спірні договори, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, доводи зустрічної позовної заяви в цій частині є необгрунтованими.

Частинами 2 та 3 ст. 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Матеріали справи не містять інформації про те, що ОСОБА_7 залишив заповіт, а відтак його спадщина спадкується за законом.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивачі ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дітьми померлого, а відтак є спадкоємцямиза законом першої черги.

Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З урахуванням складеного ОСОБА_6 заповіту, відповідно до якого померлий заповідав ОСОБА_7 Ѕ частину житлового будинку, а також договорів дарування від 8 вересня 2010 року, на підставі яких ОСОБА_7 подарував ј житлового будинку та ј земельної ділянки ОСОБА_1, до спадкового майна, що залишилось після його смерті належить ј частина спірного житлового будинку та земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, разом з померлимОСОБА_7 були зареєстровані у спірному будинку, а тому, відповідно до положень ст. 1268 ЦК України, вважаються такими, що прийняли спадщину, яка складається з ј частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України в судовому порядку вирішується питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 постанови "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що, з урахуванням нікчемності укладених договір дарування від 21 грудня 2006 року, видані державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М., свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину житлового будинку та 1/4 частину земельної ділянки, на ім'я ОСОБА_1 та на ім'я ОСОБА_7, не охоплювали весь склад спадкового майна, що призвело до порушення права на спадкування за законом, яке належить позивачам за зустрічним позовом після смерті ОСОБА_7

З урахуванням викладеного, вищевказані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані на ім'я ОСОБА_1 від 26 травня 2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 4-1075, та від 1 липня 2010 рокузареєстроване в реєстрі за № 4-1403, а також свідоцтва про право на спадщину за заповітом видані на ім'я ОСОБА_7 від 26 травня 2010 року зареєстроване в реєстрі за № 4-1077, та від 1 липня 2010 року зареєстроване в реєстрі за №4-1405 підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 1301 ЦК України.

Оскільки за життя ОСОБА_7 розпорядився лише ј частиною з Ѕ частини належного йому житлового будинку та земельної ділянки, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як спадкоємці першої черги, які прийняли спадщину в установленому законом порядку, мають право на спадкування за законом на 1/4 частину житлового будинку та земельної ділянки, яка залишилась після смерті ОСОБА_7

На підставі ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

У справі, яка переглядається, з урахуванням встановлених судами обставин, право на спадщину після смерті ОСОБА_7 мають (мали) дружина ОСОБА_2 у розмірі 1/12 частини, син ОСОБА_3 у розмірі 1/12 частини та донька ОСОБА_4у розмірі 1/12 частини.

Враховуючи, що на підставі заповіту, ОСОБА_1 належить Ѕ частина спірного будинку та земельної ділянки, а також та ј частина спірного майна була подарована їй ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 8 вересня 2010 року, то загальна частина спірного майна, яке належить ОСОБА_1, становить ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1.

Колегія суддів враховує, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.Р

Разом з тим, якщо вирішити питання у встановленому законом позасудовому порядку, визначеному главами 86, 89 ЦК України неможливо - воно підлягає судовому захисту.

Таким чином, з урахуванням наведених вище розрахунків, за ОСОБА_1 слід визнатиправо власності на 3/4 частини спірного житлового будинку та на 3/4 частини земельної ділянки, а за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 1/12 частиніжитлового будинку та земельної ділянки за кожним, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

За ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним житловим законодавством України (ст. 116 ЖК України) в якості способу захисту прав власника житлового будинку передбачено виселення члена його сім'ї за наявності певних підстав.

Відповідно до ст. ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Оскільки судом установлено, що ОСОБА_1 не є одноосібним власником житлового будинку у розумінні вимог ст. ст. 316, 317 ЦК України, її вимоги за первісним позовом про усунення перешкод з боку відповідачів у здійсненні права користування та розпорядження спірним житловим будинком і земельною ділянкою шляхом виселення їх із зазначеного будинку без надання іншого житлового приміщення задоволенню не підлягають.

Ураховуючи викладене, суд у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України не врахував зазначені положення норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшов помилкового висновку про безпідставність пред'явлений зустрічних позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга скаржників підлягає частковому задоволення, враховуючи категорію справи та вимоги, які були предметом розгляду, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1562 грн. 23 коп. кожному.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування, свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, видане ОСОБА_1 26 травня 2010 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4-1075.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1, видане ОСОБА_7 26 травня 2010 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4-1077.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0537 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої на території АДРЕСА_1, видане ОСОБА_7 1 липня 2010 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4-1405.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,0537 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої на території АДРЕСА_1, видане ОСОБА_1 1 липня 2010 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4-1403.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами та на 3/4 частини земельної ділянки загальною площею 0,0537 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованих по АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/12 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/12 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частину земельної ділянки загальною площею 0,0537 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/12 частину земельної ділянки загальною площею 0,0537 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/12 частину земельної ділянки загальною площею 0,0537 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1562 грн. 23 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1562 грн. 23 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1562 грн. 23 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

Н.В. Поліщук