Справа № 209/143/17
Провадження № 2/209/499/17
13 березня 2017 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Байбари Г.А.,
при секретарі Герасимчук І.О.,
за участі позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам'янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить припинити право власності її дочки ОСОБА_2 на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на частину вказаної квартири, що належить відповідачці; визнати за нею право власності в цілому на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, виплатити відповідачці 3200 грн., внесені нею на депозитний рахунок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська.
На обґрунтування позову зазначила, що їй належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 62,8 кв.м. Крім неї, співвласником вказаної квартири є її дочка ОСОБА_2. Квартира належить їм на праві свідоцтва про право власності на житло, що видане згідно з розпорядженням Фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська від 30 березня 2000 року за № 5п/964/-р, де їх з відповідачкою прізвища зазначені «Донюш». В звязку із реєстрацією шлюбу вони змінили свої прізвища. Вона, позивачка, змінила прізвище з «Донюш» на «Попруга», а відповідачка з «Донюш» на «Литвиненко». На теперішній час вона проживає у спірній квартирі разом із своєю сімєю: чоловіком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. У 2004 році вона за свої особисті кошти придбала на імя відповідачки квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське (Дніпродзержинськ), АДРЕСА_2. Вони з відповідачкою домовилися, що оплата вартості придбаної на її імя квартири є відповідною та достатньою грошовою компенсацією за належну їй частину квартири за адресою: АДРЕСА_3, і що у випадку необхідності дочка буде згодна на переоформлення належної їй частини спірної квартири на її, позивачки, імя. З 2008 року відповідачка постійно проживає разом із своєю сімєю в квартирі за адресою: АДРЕСА_4. У 2013 році вона запропонувала відповідачці з метою поліпшення житлових умов для неї та її сімї обміняти рівноцінно квартири між членами їх родини. Запропоновані нею, позивачкою, умови дочка не прийняла, причини відмови не пояснила. Будь-які інші варіанти вирішення цього питання ОСОБА_2 категорично відхиляє та взагалі уникає від їх розгляду. Між нею і відповідачкою та членами її сімї склалися недоброзичливі стосунки, виникають конфліктні ситуації, особливі обставини, що болісно впливають на стан її здоровя і травмують членів її сімї. За завою ОСОБА_2 07 жовтня 2015 року було розпочато кримінальне провадження за ч.1 ст. 152 КК України відносно неї, позивачки, та її чоловіка ОСОБА_3 Після проведення досудового розслідування 30 жовтня 2015 року кримінальне провадження було закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення. Виходячи з того, що спільне проживання з відповідачкою та членами її сімї є неможливим, це робить неможливим і спільне володіння та користування квартирою за адресою: АДРЕСА_5. Отже є підстави для застосування вимог ст. 365 КК України і припинення права власності відповідачки на належну їй частину спірної квартири на підставі рішення суду. Відповідну матеріальну компенсацію за належну відповідачці частину квартири, розмір якої за домовленістю між нею та відповідачкою, складає 3200 грн., вона готова внести на депозитний рахунок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримувала, просила його задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, надала пояснення, аналогічні обґрунтуванню позову. Також пояснила суду, що квартира АДРЕСА_6 була виділена їй, її чоловікові ОСОБА_5 та їх дітям: дочці ОСОБА_6 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. У 1997 році шлюб між нею та ОСОБА_5 було розірвано, і він виписався із спірної квартири. В подальшому вона купила квартиру для сина ОСОБА_7 і він також знявся з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_6. В 2000 році вони разом з відповідачкою приватизували квартиру АДРЕСА_6. В 2004 році вона придбала квартиру АДРЕСА_7, на імя дочки ОСОБА_2, якій на той час виповнилося 19 років, і яка одразу ж переселилися до цієї квартири. На теперішній час відповідачка не спілкується із нею, не хоче розмовляти, не впускає до своєї квартири і не хоче переоформити належну їй частину квартири АДРЕСА_6 на неї, позивачку. У спірній квартирі зареєстровані вона, позивачка, та її неповнолітня дочка ОСОБА_8. На депозитний рахунок суду грошові кошти вона ще не внесла. Вартість 1/2 частини квартири, згідно оцінки, становить 127013 грн. 3200 грн. це різниця між 1/2 частиною вартості спірної квартири та вартістю квартири АДРЕСА_8. Вона згодна виплатити відповідачці половину вартості спірної квартири в сумі 127013 грн.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила.
Відповідно до ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачки на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
Вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.
В судовому засіданні встановлено, що у 2000 році ОСОБА_9 та ОСОБА_6 приватизували квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ (Камянське), АДРЕСА_9, на підтвердження чого 30 березня 2000 року Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська, згідно із розпорядженням № 5п/964-р, було видано свідоцтво про право власності на житло, у якому було зазначено, що квартира належить сторонами на праві приватної спільної власності, без зазначення правового режиму спільної власності - сумісної, чи часткової (а.с 11).
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року (з наступними змінами) встановлювалося, що передача займаних квартир (будинків) в порядку приватизації здійснюється в спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі.
Частина 4 ст. 355 ЦК України встановлює презумпцію дії правового режиму права спільної часткової власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Така презумпція застосовується в тих випадках, коли в договорі конкретно не визначено правовий режим спільності.
Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
В звязку з тим, що суду не надано доказів про існування між співвласниками будь-якої домовленості щодо розміру їх часток, а у свідоцтві про право власності на житло не визначено правовий режим спільності, суд вважає, що, приватизувавши квартиру, позивачка та відповідачка, кожна із них, правомірно набули право власності на 1/2 частку квартири, розташованої АДРЕСА_10.
Вказана квартира складається із трьох житлових кімнат, має житлову площу 37,0 кв.м., загальну площу 62,8 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на квартиру (а.с. 12-13).
Згідно звіту про оцінку вартості жилої трикімнатної квартири, виконаного ПП Виробничо-комерційною агрофірмою «Солнцево» (а.с. 19 -39), ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, станом на 30 грудня 2016 року складає 254026,00 грн., в тому числі вартість 1/2 частки складає 127013,00 грн.
28 вересня 2001 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 1). 22 січня 2004 року вона змінила прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про переміну прізвища, імені та по батькові (а.с. 16).
23 вересня 2003 року позивачка народила дочку ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 17) та свідоцтвом про одруження (а.с. 15).
Згідно довідки про склад сімї від 24 січня 2017 року (а.с. 45), у квартирі АДРЕСА_11 зареєстровані позивачка та її неповнолітня дочка ОСОБА_4
Як пояснила позивачка в судовому засіданні у спірній квартирі на теперішній час проживають вона, її чоловік ОСОБА_3 та їх малолітня дочка ОСОБА_4. Відповідачка у квартирі АДРЕСА_6 не зареєстрована і не проживає з 2004 року. Вона має у власності квартиру АДРЕСА_12, де зареєстрована та проживає разом із членами своєї сімї.
Як стверджує позивачка квартира АДРЕСА_13 була придбана за її особисті кошти, проте право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачкою, яка у свою чергу зобовязалася на першу вимоги позивачки укласти правочин на відчуження належної їй частини квартири АДРЕСА_14 на користь позивачки.
Проте, суд вважає, що позивачка, відповідно до ст. 10 ЦПК України, не довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень статей 57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини щодо придбання квартири АДРЕСА_7 за її особисті кошти та щодо укладення між нею та її дочкою ОСОБА_2 будь-яких домовленостей щодо переходу права власності на належну відповідачці частину квартири АДРЕСА_15, від ОСОБА_2 до ОСОБА_1
Згідно ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Отже, те, що відповідачка не зареєстрована і не проживає у спірній квартирі, 1/2 частка якої належить їй на праві приватної власності, не впливає на зміст її права власності на вказане нерухоме майно.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Частиною 3 ст. 319 ЦК України передбачено, що всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Крім того, частиною 1 та 2 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках та в порядку, встановлених законом.
Таким чином, право власності відповідачки на 1/2 частку спірної квартири є абсолютним правом, яке включає володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, і вона не може бути позбавлена цього права, крім випадків, передбачених законом.
Підстави припинення права власності передбачені частиною 1 ст. 346 ЦК України, якими є: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.
Згідно ч.1 ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.
Судом не встановлено жодної законної підстави, передбаченої ст. 346 ЦК України, для припинення права власності відповідачки на 1/2 частку квартири АДРЕСА_16 на користь ОСОБА_1, а останньою не доведено, що її дочка ОСОБА_2 відмовилася на її користь від права власності на належну частку квартиру або вчинила інші дії, які свідчать про відмову від права власності.
Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.
Судом встановлено, що сторони у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_11, яка складається із трьох житлових кімнат; позивачка та відповідачка, кожна, є власником з 1/2 частки квартири; у спірній квартирі зареєстровані позивачка та її малолітня дочка ОСОБА_8 і разом з ними без реєстрації проживає чоловік позивачки ОСОБА_3; вони втрьох користуються всією квартирою, в тому числі й належною відповідачці 1/2 часткою квартири; порядок визначення користування власністю сторонами не визначався.
Враховуючи, що частка квартири, що належить відповідачці є рівною із належною позивачці часткою цієї ж квартири, і кожен з них, за законом, має право на володіння, користування та розпорядження своєю часткою у спільному майні, на умовах, що передбачені статтями 358, 361, 362 ЦК України, у суду відсутні підстави для припинення права власності позивачки на належну їй 1/2 частку квартири АДРЕСА_17 та визнання за ОСОБА_1 права власності на всю квартиру в цілому із виплатою позивачкою своїй дочці ОСОБА_2 вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_18.
Крім того, позивачкою не вносилася на депозитний рахунок суду сума вартості належної відповідачці частки квартири, як це передбачено ч. 2 ст. 365 ЦК України.
Керуючись статтями 8, 10, 11, 60, 88, 209, 169, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач може оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку шляхом подачі протягом десяти днів після його ухвалення апеляційної скарги через суд першої інстанції, що його ухвалив.
Суддя Г.А. Байбара.