Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2049/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Чельник О. І.
РІШЕННЯ

іменем України

31.10.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.

за участі секретаря: Двоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_1 (ОСОБА_5) в м. Олександрія Кіровоградської області, укладений 15 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №508, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень власника спільного майна подружжя від 15.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №508.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у серпні 2014 року він звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 19 листопада 2014 року було задоволено позов та стягнуто з відповідача 24120 доларів США боргу. 17 березня 2015 року під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду із заявою про забезпечення доказів, а саме витребування з БТІ інформації про наявність у відповідача у власності нерухомого майна. Вказав, що зазначені докази були необхідні йому для подання заяви про забезпечення позову. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 7 травня 2015 року змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, стягнуто з відповідача 303915 грн. 40 коп. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2014 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 травня 2015 року було залишено без змін. 3 червня 2016 року було видано виконавчий лист, однак виконавець не зміг виконати рішення за рахунок накладення стягнення на належну відповідачу частку у квартирі, яка була предметом спірного договору, оскільки внаслідок укладення спірного договору єдиним власником квартири стала ОСОБА_4

Вказав, що фіктивність цього договору підтверджується тим, що відповідачі розірвали шлюб 13 серпня 2013 року, однак квартира не була обєктом поділу між подружжям після розірвання шлюбу, спірний договір укладений відповідачами після розірвання шлюбу без визначення вартості квартири, без ціни договору. Крім того, 15 квітня 2015 року ОСОБА_4 була знята з реєстрації у зазначеній вище квартирі, за новою адресою на дату укладення договору не зареєстрована, що на думку позивача вказує на поспіх при укладенні договору.

Також зазначив, що відсутність у ОСОБА_3 наміру виконувати рішення суду про стягнення боргу підтверджується тим, що він з дати набрання рішенням суду законної сили 7 травня 2015 року двічі перетинав державний кордон у напрямку Київ-Анталія, що вказує на наявність у нього коштів для оплати таких поїздок.

Вважає, що зазначений договір був укладений з порушенням частин 1-5 ст.203 ЦК України та не був спрямований на настання реальних правових наслідків, а з іншою неправомірною метою, а саме ухилення відповідачем ОСОБА_3 від виконання рішення суду про стягнення з нього на користь позивача ОСОБА_2 боргу за договором позики.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд визнати недійсним договір про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя, укладений 15.04.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень власника спільного майна подружжя від 15.04.2015.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Позивач посилається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що укладенням сторонами спірного договору було порушено його права, оскільки ОСОБА_2 є стягувачем у зведеному виконавчому провадженні, а сторони договору таким чином приховали майно, за рахунок якого можливо виконати зобовязання за виконавчими листами.

Відповідачі у судове засідання не зявилися. Про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.152-153). Причину неявки суду не повідомили. Колегія суддів ухвалила слухати справу при даній явці на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, його представника, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як убачається з письмових доказів по справі та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 1989 року. Відповідно до рішення Олександрійського міськрайонного суду від 2 серпня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.20).

14 листопада 1998 року, тобто під час шлюбу, між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 придбала в останніх трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.21).

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 24120 доларів США 27 центів США (а.с.5-6).

Відповідач оскаржив вказане рішення в апеляційному порядку. У ході апеляційного розгляду справи позивач подав заяву про забезпечення доказів, у якій, зокрема, просив витребувати у комунального підприємства «Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації» інформацію про наявність у власності ОСОБА_3 нерухомого майна для подальшого подання заяви про забезпечення позову (а.с.8-9, 10-11). Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 березня 2015 року зазначене клопотання задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 7 травня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, стягнуто з відповідача 303915 грн. 40 коп. (а.с.15-16).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2014 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 травня 2015 року залишено без змін (а.с.17-19).

15 квітня 2015 року, під час апеляційного розгляду справи про стягнення боргу з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя, який був посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №508. Відповідачі домовились про те, що зазначена квартира, яка була придбана подружжям за час шлюбу, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_4 та яка є спільною сумісною власністю подружжя, після укладення цього договору переходить в особисту приватну власність ОСОБА_4, а право спільної сумісної власності подружжя на квартиру припиняється (а.с.22).

Судом першої інстанції встановлено, що під час судового розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики позивач не звертався до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначену вище квартиру, та вказана обставина не заперечується сторонами.

У листі відділу державної виконавчої служби від 09.10.2015 № 39462 вказано, що 3 червня 2015 року Олександрійський міськрайонний суд видав виконавчий лист № 2/389/2031/14 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, та 23 червня 2015 року відкрито відповідне виконавче провадження (а.с.23).

Встановлено, що рішення про арешт квартири, яка була предметом спірного договору, під час виконавчого провадження не приймалося.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 16 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні подання начальника відділу ДВС Олександрійського міськрайонного управління юстиції про визначення частки ОСОБА_3 у спільній сумісній власності у звязку з тим, що право спільної власності на квартиру, яка була придбана під час шлюбу, припинено відповідно до укладеного ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору від 15.04.2015 (а.с.26-25).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що оспорюваний ним договір є фіктивний і був укладений без наміру створити юридичні наслідки, такі вимоги є недоведеними. При цьому суд також зазначив, що спірний договір безпосередньо не стосується прав та інтересів позивача та визнання його недійсним не може саме по собі відновити його права щодо стягнення боргу за договором позики, тому що фактично арешт на квартиру не було накладено, а отже і безпосереднє право позивача на задоволення його вимог за договором позики за рахунок належної відповідачу квартири не виникло.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно зі 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 (ОСОБА_5) в м. Олександрія Кіровоградської області була придбана сторонами під час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.21).

Після розірвання шлюбу рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 2 серпня 2013 року між відповідачами поділу спільного сумісного майна подружжя як такого фактично не відбулося. Разом з тим, 15 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час розгляду справи апеляційним судом про стягнення боргу з ОСОБА_3 між відповідачами було укладено договір про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя, при цьому не було встановлено обсягу спільно нажитого майна, відсутня оцінка майна, яке б підлягало поділу, а тому колегія суддів вбачає ознаки фіктивності оспорюваного правочину.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

19 жовтня 2016 року Верховним Судом України у справі № 6-1873цс16 зроблено правовий висновок, відповідно до якого при розгляді таких справ суди повинні брати до уваги те, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

ОСОБА_3 оскаржив заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2014 року про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку подальшого виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на майно.

Під час розгляду справи апеляційним судом відповідачі уклали спірний договір, за яким ОСОБА_3 передав право особистої приватної власності на належну йому частку нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_3 (ОСОБА_5) в м. Олександрія Кіровоградської області, в результаті чого право спільної сумісної власності подружжя на квартиру припинилося, квартира перейшла в особисту приватну власність ОСОБА_4 При цьому реального поділу майна між подружжям фактично не відбулося.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача про фіктивність вчиненого правочину, оскільки наявність боргових відносин між ОСОБА_2С та ОСОБА_3 та передача останнім належної частки квартири в особисту приватну власність ОСОБА_4 без розподілу усього належного на праві спільної сумісної власності майна, вказують на те, що між сторонами спірний правочин вчинено з метою ухилитись від виконання судового рішення.

Оскільки вимога про визнання недійсним правочину підлягає задоволенню вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень власника ОСОБА_4 на підставі договору про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя від 15.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим у реєстрі за №508, яка є похідною від першої позовної вимоги, також підлягає задоволенню.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_3 (ОСОБА_5) в м. Олександрія Кіровоградської області, укладений 15.04.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за №508.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень власника ОСОБА_4 на підставі договору про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя від 15.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим у реєстрі за №508.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: О.І. Чельник

Судді: Т.М. Авраменко

ОСОБА_10