АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 та просила стягнути з відповідача матеріальні збитки в розмірі 8 000,00 грн.; 3% річних у розмірі 553,00 грн.; індекс інфляції - 7 020,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн., а всього на загальну суму 55 573,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.12.2016 позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 8 000 грн. матеріальних збитків, 553 грн. 3% річних; 7 020 грн. індексу інфляції; 1 000 грн. моральної шкоди, а всього 16 573 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 102,40 грн.

Справа № 755/11623/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2200/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Ластовка Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції змінити та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом не встановлювалось, що з моменту укладення договору та на час складання позову відбулось подорожчання валюти, що оформлення видаткових ордерів для підтвердження факту видач готівки з каси є обов'язковим і для підприємців. Вказала, що судом невірно застосовані ст. 655, ч. 1 ст. 656, 662 ЦК України, оскільки між сторонами укладався договір підряду. Та вирішуючи справу в частині розміру стягнутої моральної шкоди суд першої інстанції не навів аргументів її зменшення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено умови Договору № 112 від 11.02.2014 в частині виготовлення та встановлення меблів, а тому позивачу завдано матеріальної та моральної шкоди.

З таким висновком суду першої інстанції повністю не може погодитись колегія суддів.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 11.02.2014 між ОСОБА_3 та Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 укладено Договір № 112, відповідно до п. 1.1., 4.1 якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати у відповідності до умов даного Договору роботу, а замовник зобов'язується її прийняти та оплатити. Предметом виконання є виготовлення виробу: шкафа-купе+тумба+шафа (а. с. 5-6). Відповідно до п. 2.1, 2.4 Договору, виконавець виготовляє меблі згідно технічного завдання та виконує додаткові послуги протягом 21 дня. Термін виконання замовлення узгоджений з замовником, відраховується з моменту надходження коштів попередньої передоплати до виконавця (включаючи день надходження коштів). Установка меблів проводиться на протязі 1-3 днів з моменту доставки. Згідно п. 3.1. Договору, ціна по даному Договору складає 11 650,00 грн., авансова оплата складає 8 000,00 грн. 11.02.2014 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 8 000,00 грн. відповідно до Договору № 112 від 11.02.2014 в якості завдатку на виготовлення меблів, а саме: шафа-купе, шафа-комод відповідно до розписки (а. с. 7). 17.03.2015 та 28.12.2015 ОСОБА_3 на адресу ФОП ОСОБА_2 надіслано рекомендованою поштовою кореспонденцією претензії про повернення сплаченого нею авансового платежу у розмірі 8 000,00 грн. та завданих збитків, у зв'язку із невиконанням ФОП ОСОБА_2 умов Договору № 112 від 11.02.2014 (а. с. 58- 64).

Згідно Висновку, складеного 05.08.2014 ДІМ Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області по зверненню ОСОБА_3, встановлено, що 11.02.2014 ОСОБА_3, як замовник, уклала Договір № 112 з ОСОБА_2, в якості виконавця, про те, що останній виготовить меблі згідно технічного завдання та виконає додаткові послуги протягом 21 дня. При цьому заявниця надала в якості завдатку за майбутню роботу грошову суму в розмірі 8 000,00 грн. Але по теперішній час ОСОБА_2 умови Договору не виконав та вказану грошову суму не повернув. Дана подія стала приводом для звернення до ОВС. В поясненні ОСОБА_2 повідомив, що у зв'язку з непередбаченою ситуацією виникли проблеми у своєчасності виготовлення замовлення, згідно умов виконання робіт по вказаному Договору та в подальшому пообіцяв виконати дане замовлення (а. с. 8).

Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася із відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону;6) звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів).

Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.

Згідно з ст. 10 зазначеного Закону, споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені ст.611 ЦК України, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідач умови договору щодо виготовлення та встановлення меблів у строк вказаний у вищезгаданому договорі не виконав.

Також при розгляді справи встановлено, що позивач звернулася до відповідача з вимогою про розірвання вказаного договору та відшкодування збитків.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення матеріальних збитків з урахуванням 3% річних та інфляційних збитків правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні справи суд першої інстанції не врахував, що з моменту укладення договору та на час складання позову відбулось значне підвищення вартості валюти, внаслідок чого значно зросла вартість комплектуючих зазначеного виробу, що в свою чергу призвело до збільшення суми матеріальної шкоди, яку необхідно стягнути з відповідача, на думку колегії є обґрунтованими.

Аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини дає можливість зробити висновок про те, що питання відповідальності сторін за грошовими зобов'язаннями може передбачати врахування подорожчання вартості іноземної валюти, до якої були прив'язані зобов'язання сторін.

Разом з тим з тексту вищезгаданого договору така прив'язка не вбачається (ціна Договору визначена в національній валюті України), вказані обставини при розгляді справи в суді апеляційної інстанції визнав і представник позивача.

За наведених обставин вказаний довід апеляційної скарги не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає наступне.

Позивач звернулась до суду з позовом про захист її прав як споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ст. 4 зазначеного Закону споживач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист про споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

ОСОБА_3, звертаючись до суду із позовною заявою просить відшкодувати моральну шкоду в розмірі 40 000,00 грн., яка завдана порушенням відповідачем її прав як споживача неналежним виконання умов Договору на виготовлення меблів.

Зазначені підстави і обґрунтування позову були підтримані позивачем в ході розгляду справи.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 9 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16.

Інших підстав для задоволення зазначених вимог законом не передбачено.

У справі не встановлено обставин, з якими Закон пов'язує право споживача - позивача у справі, на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суду не надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи викладене, вимога ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню оскільки не ґрунтується на положеннях Закону України «Про захист прав споживачів».

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв'язку з чим дійшов невірних висновків щодо стягнення моральної шкоди.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в даній частині.

Посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції на правила статті 1167 ЦК України колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказана стаття закону на спірні правовідносини не поширюється, тому що регулює позадоговірні (деліктні) відносини, а правовідносини сторін випливають з договору.

Враховуючи наведені обставини та вимоги п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, якщо висновки суду не відповідають обставинам справи.

Керуючись ст.ст.303,304,309,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року в частині відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк