Справа № 449/1225/15 Головуючий у 1 інстанції: Савчак А.В.
Провадження № 22-ц/783/1209/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Струс Л.Б.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представників позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, виконкому Перемишлянської міської ради, Державного реєстратора центру надання адміністративних послуг ОСОБА_6 про визнання права на приватизацію житлового фонду, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, виконкому Перемишлянської міської ради, Державного реєстратора центру надання адміністративних послуг про визнання права на приватизацію житлового фонду задоволено. Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської ради №105 «Про передачу у власність квартир» від 18.09.2014р. Визнано недійсним свідоцтво від 18.12.2014р. серії НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_2. Скасовано рішення Державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг при Перемишлянській державній районній адміністрації Горбаля Т.Б. про державну реєстрацію права та їх обтяжень індексний номер №18280931 від 24.12.2014р. на квартиру АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_4 право на приватизацію 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати. В частині позовних вимог про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Перемишлянської міської ради №105 «Про передачу у власність квартири №8» від 18.09.2014р. про передачу в приватну власність квартири АДРЕСА_1 незаконним - закрити провадження у справі. В решті позовних вимог постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню, з огляду на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що суд не забезпечив явки ОСОБА_2 на засідання та не вжив належних заходів до належного повідомлення, як того вимагає процесуальне законодавство. ОСОБА_4 ж орієнтовно з 2007 року перебуває за кордоном, де й має на сьогодні місце проживання. Вказує, що рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 14 березня 2014 року у справі №449/928/13-ц ОСОБА_4 було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців з поважних причин. Зазначає, що на момент прийняття оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Перемишлянської міської ради Львівської області, як і на сьогодні ОСОБА_4 фактично не проживала у спірній квартирі. Вказує на те, що факт реєстрації у приміщенні без фактичного його постійного користування не є достатньою підставою для реалізації права на приватизацію житла. Крім цього, позивач рішенням про приватизацію ним житла не позбавлена свого конституційного права щодо приватизації частини житлового фонду. Право ж на приватизацію спірного житла у позивача не виникає та відсутнє.

В судове засідання окрім відповідача, його представника та двох представників позивача, решта осіб, що беруть участь у справі (їх представники) не з'явилися, причин неявки не повідомили, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників). При цьому суд зважав на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України, те, що інтереси позивача у судовому засіданні захищали представника, а від представника відповідача виконкому Перемишлянської міської ради до суду надійшов лист з проханням про розгляд справи у відсутності їх представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника на підтримання апеляційної скарги, пояснення представників позивача - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» та задовольняючи позов, виходив з того, що згідно паспорту громадянина України та копії будинкової книги ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 значиться зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1 з 11.04.1991 року. Згідно копії заяви ОСОБА_2 поданої керівнику органу приватизації слідує, що ОСОБА_2 18.06.2014р. звернувся з даною заявою про передачу йому у приватну власність у цілому квартири АДРЕСА_1. Рішенням виконкому №105 від 18.09.2016р. відповідачу ОСОБА_2 передано у власність квартиру АДРЕСА_1 (в порядку приватизації). Згідно свідоцтва про право власності ОСОБА_2 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на спірну квартиру зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 12.06.2014 року представником позивачки був надісланий лист на ім'я голови сільської ради та копія апеляційної скарги. 14 березня 2014 року заочним рішенням Перемишлянського районного суду визнано позивачку такою, що втратила право на користування спірною квартирою. 30.06.2015 року рішенням Апеляційного суду Львівської області згадане вище заочне рішення було скасовано і у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування спірною квартирою було відмовлено. З огляду на вищевикладене, випливає, що на момент прийняття рішення виконкому про передачу відповідачу спірної квартири у власність (в порядку приватизації) відповідач зняв позивачку з реєстрації на підставі заочного рішення Перемишлянського районного суду, яке згодом було скасоване. До скасування заочного рішення виконкомом було прийнято рішення про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_2 та ним оформлено право власності на неї. Зважаючи на те, що рішенням апеляційного суду заочне рішення було скасовано, суд вважає, що позивачка на момент приватизації квартири все ж таки мала право на приватизацію спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують.

Як вірно вказано судом першої інстанції, відповідно до змісту ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на час спірних правовідносин) кожний громадянин має право на приватизацію займаного ним житла безоплатно. Відповідно ж до змісту ст. 3 Закону Україні «Про свободу перебування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції на час спірних правовідносин) місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово, а реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Також, ст. 71 ЖК України передбачено умови збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Враховуючи вказане, визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, у якому зареєстроване місце її проживання (тобто яке слід вважати її постійним місцем проживання, що офіційно зареєстроване у встановленому законом порядку) за рішенням суду слід вважати позбавляє таку особу права на приватизацію відповідного житла, яке слід вважати вона займає.

Також, як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано на час винесення оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування від 18.09.2014 року про приватизацію спірного житла відповідачем ОСОБА_2, у якому було зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання позивача та, яке зареєстроване там і на даний час, - місце проживання позивача у такому зареєстроване не було, оскільки позивач вважалась такою, що втратила право на користування таким за рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 14.03.2014 року. Тобто вказаним рішенням суду слід вважати позивача було позбавлено і права на приватизацію частини (1/2) вказаного житла у якому вона була зареєстрована у встановленому законом порядку.

При цьому слід вказати, що знову ж не заперечується і сторонами, - 30.06.2015 року вказане рішення суду першої інстанції, яким позивача було визнано такою, що втратила право на проживання у спірній квартирі, рішенням Апеляційного суду Львівської області було скасовано та у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовлено. Крім цього, вказане рішення на даний час є чинним, залишеним без змін ухвалою суду касаційної інстанції від 25.05.2016 року (а.с. 87-89).

Зважаючи на наведене слід вважати, що згаданим рішенням апеляційного суду було відновлено право позивача на проживання у спірній квартирі, а також і її право на приватизацію її 1/2 частини. При цьому таке відновлене з часу його позбавлення, а саме з часу ухвалення рішення суду, яке в подальшому скасоване.

Тобто слід вважати, що таке відновлено для позивача і таке було наявним і на час ухвалення рішення міської ради, яке оскаржується.

Враховуючи вказане слід вважати, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування було прийняте передчасно, до вирішення спору судом, тобто до ухвалення остаточного рішення по справі. При цьому колегія суддів зважає і на те, що позивачем заявою, яку отримано керівником органу приватизації та Перемишлянською міською радою 19.06.2014 року та 14.06.2014 року відповідно (заява та повідомлення про вручення поштових відправлень а.с. 11-12) було попереджено про те, що спір, який стосується спірної квартири не вирішено та нею оскаржено згадане рішення суду першої інстанції та остаточного рішення у справі не прийнято. Крім цього, жодних доказів наявності у позивача іншого постійного місця проживання та відповідно права на приватизацію такого у матеріалах справи немає та про таке особи, що беруть участь у справі доводів не навели.

Зважаючи на вказане, а саме те, що органом місцевого самоврядування винесене рішення, яке вимогам закону не відповідає та не враховує та позбавляє прав позивача, про які вказано вище, судом першої інстанції правильно ухвалене рішення, яким вимогу про його скасування задоволено, як відповідно і задоволено наступні вимоги, фактично похідні, які стосуються набуття права власності відповідача ОСОБА_2 на спірне житло, внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування та, крім цього, визнано право позивача на приватизацію ? частки спірної квартири (так як у такій зареєстровано місце проживання лише вказаних двох осіб), яке фактично відповідачем ОСОБА_2 оспорюється.

Враховуючи вказане рішення суду слід вважати таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону, доводи ж скарги такими, що вірних висновків суду першої інстанції не спростовують та такі слід вважати безпідставними, а саму скаргу відхилити.

Окремо, що стосується доводів скарги про те, що перша із вимог, а саме про скасування рішення органу місцевого самоврядування не повинна розглядатись в порядку цивільного судочинства, то слід вказати, що такі теж є помилковими, оскільки рішення суб'єкта владних повноважень, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Вказане є змістом правової позиції Верховного Суду України, висловленої у Постанові від 16.12.2015 року справа №6-2510цс15, прийнятій в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, що є обов'язковою до застосування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

Л.Б. Струс