АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року в справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 12 вересня 2014 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 12.09.2014 у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2017 відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою заяву задовольнити. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неправильному встановленні обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що справи про захист прав споживачів не підвідомчі третейському суду.

Сторони в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомленні про час та місце слухання справи. На підставі викладеного та керуючись вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Справа № 755/3512/17
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10860/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що суд, не перевіряє рішення третейського суду на відповідність нормам матеріального або процесуального права, а лише на дотримання процедурних вимог, які встановлені Законом України «Про третейські суди», при цьому рішення третейського суду може бути скасовано лише з підстав, визначених у ст. 389-5 ЦПК України. Заява ОСОБА_2 є необґрунтованою.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

З матеріалів справи вбачається, що 11.12.2006 між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 укладено договір кредиту №2006/686-Ф03.7/73, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 97 510 дол. США, зі сплатою 12,45% процентів річних та з визначеним порядком погашення суми основної заборгованості (а. с. 9-14). Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: фінансування інвестування житла - квартири, розрахунковою площею 74,94 квадратних метрів, що знаходиться на 9 поверсі в секції «А» жилого будинку АДРЕСА_1, відповідно до договору про інвестування №3Б/ПР-3-66 від 12.01.2006, що укладений між позичальником та ПП «Прогрес-Риелт» (а. с. 15-19).

11.12.2006 між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк»), ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір (з майновим поручителем), за умовами якого іпотекодавець - ОСОБА_3 та майновий поручитель - ОСОБА_2 передають в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за Договором кредиту від 11.12.2006 права на незакінчену будівництвом вищевказану квартиру (а. с. 22-26).

12.09.2014 Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків (третейський суддя Білоконь Ю.М.) ухвалено рішення, яким частково задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Присуджено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту №2006/686-Ф03.7/73 від 11.12.2006 у сумі 451 034,49 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 4 984,35 грн. витрат, пов'язаних з вирішенням спору третейським судом.

ОСОБА_2 звертаючись до суду із відповідною заявою, зазначив, що в межах розгляду третейської справи не був залучений до участі, у зв'язку з чим не міг скористатись процесуальним правом висловити свої заперечення на позов та надати докази у справі, яка не підвідомча третейському суду у сфері захисту прав споживачів відповідно до Закону України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди», який набрав чинності 12.03.2011.

Відповідно до ч. 1 ст. 389-1 ЦПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Згідно з ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у випадку, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Згідно з ч. 3 ст. 389-4 ЦПК України при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення третейського суду.

Частиною 4 ст. 389-4 ЦПК України передбачено, що суд не обмежений доводами заяви про скасування рішення третейського суду, якщо під час розгляду справи буде встановлено підстави для скасування рішення третейського суду, визначені статтею 389-5 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України, яка узгоджується із ст. 51 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо:

1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано судом недійсною;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що рішення третейського суду може бути оскаржене особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у разі встановлення обставин для скасування рішення третейського суду, перелік яких є вичерпним.

Враховуючи вищевикладене та те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, на підтвердження обставин перелічених у ст. 389-5 ЦПК України, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зазначеної заяви правильними.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про третейські суди» учасниками третейського розгляду є сторони та їх представники. Питання щодо участі третіх осіб та їх процесуальні права у третейському розгляді вирішуються третейським судом відповідно до регламенту третейського суду або угоди сторін у третейському суді для вирішення конкретного спору. Третя особа бере участь у третейському розгляді добровільно.

Відповідно до ст. 24 Регламенту Постійно діючого третейського суду, треті особи вступають до третейського розгляду лише з згоди сторін, які сперечаються. Для залучення до розгляду третьої особи вимагається також згода залученої особи. Згода на залучення третьої особи повинна бути виражена в письмовій формі.

Судом першої інстанції встановлено, що питання про залучення до участі у справі третіх осіб учасниками третейського розгляду заявлено не було.

Доводи ОСОБА_2 викладені у заяві фактично зводяться до незгоди з рішенням третейського суду, однак чинним законодавством визначено вичерпний перелік обставин для його скасування, що не пов'язано з перевіркою рішення третейського суду на відповідність нормам матеріального або процесуального права, контролю за його діяльністю.

Відповідно до ст. 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про третейські суди», спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про третейські суди»юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Частиною 1 ст. 12 цього Закону визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Частинами 4, 5 ст. 12 Закону визначено, що третейська угода укладається в письмовій формі та має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце та дату укладення угоди.

Матеріали справи свідчать, що третейське застереження щодо вирішення спорів Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків міститься у п. 6.2. договору кредиту.

ОСОБА_2 не є стороною кредитного договору, заборгованість по якому стягнута відповідно до рішення третейського суду.

Щодо доводів заявника, що справи про захист прав споживачів не підвідомчі третейському суду, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом від 3 лютого 2011 року № 2983-VI) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 є майновим поручителем за іпотечним договором укладеним 11.12.2006.

У даному випадку заявник не є споживачем банківських послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому положення цього Закону на правовідносини, які виникли між банком та поручителем не поширюється і такий спір підвідомчий третейському суду.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 19.01.2016 у справі №6-2767ц15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того ОСОБА_2 не є учасником третейського розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду.

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Враховуючи наведені обставини та вимоги п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.303,304,312,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк