Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 26 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким він надав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 490 тис. грн, які остання зобов'язалася повернути в строк до 26 квітня 2014 року. Умовами договору передбачено, що порядок повернення грошей буде здійснюватися за вибором позичальника, однією сумою або частинами, які будуть передані позикодавцеві не пізніше 26 квітня 2014 року, з урахуванням індексу інфляції. 25 квітня 2014 року між сторонами укладено договір про внесення змін до договору позики від 26 жовтня 2013 року у зв'язку зі збільшенням суми основного зобов'язання та продовженням строку повернення позики, а саме: п. 1 зазначеного договору викладено в новій редакції, відповідно до якої позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальника гроші в сумі 690 тис. грн, з кінцевим терміном виплати боргу до 26 липня 2014 року. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Проте відповідач у визначений договором строк не повернула позивачу суми позики, внаслідок чого вона зобов'язана сплатити на користь позивача інфляційні витрати та 3 % річних від простроченої суми.

У зв'язку з наведеним, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 остаточно просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь грошові кошти у сумі 1 193 286 грн 57 коп., із яких: сума основного боргу за договором позики - 690 тис. грн; втрати від інфляції у розмірі 468 068 грн 22 коп.; 3 % річних від простроченої суми у розмірі 35 218 грн 35 коп., а також судовий збір у розмірі 6 112 грн 68 коп.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 1 193 286 грн 57 коп., із яких: сума основного боргу за договором позики - 690 тис. грн; втрати від інфляції у розмірі 468 068 грн 22 коп.; 3 % річних від простроченої суми у розмірі 35 218 грн 35 коп.

Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212-215 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки відповідач порушив взяті за договором позики зобов'язання щодо своєчасного повернення суми позики, тому підлягають застосуванню наслідки прострочення виконання зобов'язання, передбачені ст. 625 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги відповідача та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем неправильно проведено розрахунок індексу інфляції, апеляційний суд зазначив, що такий розрахунок правильний, відповідає формулі: iv=(s*i)/100 %, де s - сума заборгованості, i - індекс інфляції та розрахунок щомісячний.

Доводи апеляційної скарги про те, що сума інфляційних витрат і 3 % річних є дуже великою та непомірною для відповідача, яка опинилася в скрутному матеріальному становищі, тому ця сума повинна бути зменшена судом, апеляційний суд обґрунтовано визнав такими, що не є підставою для скасування рішення, враховуючи положення ст. 625 ЦК України.

Крім того, зазначені відповідачем доводи щодо повернення суми позики, у тому числі у вигляді ювелірних прикрас, апеляційний суд обґрунтовано вважав такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами згідно зі ст. ст. 10, 58-60 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення судами норм процесуального права щодо оцінки наявних у справі доказів та не встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, є помилковими, адже відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень та матеріалів справи судами достатньо повно установлено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та надано належну оцінку наявним у справі доказам, а доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Так само не впливають на правильність висновків судів по суті вирішеного спору доводи касаційної скарги відповідача щодо її довірительних відносин із позивачем та фінансового стану.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування, на думку заявника, ч. 3 ст. 551 ЦК України, є помилковими, адже позовних вимог про стягнення неустойки (пені) не заявлено, а до позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України не підлягає застосуванню ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко