АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/2469/16-ц 22-ц/774/234/К/17
Справа № 212/2469/16-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/234/К/17 інстанції ОСОБА_1
Категорія - 26 (ІІІ) Доповідач Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Митрофанової Л.В.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ОСОБА_6 «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок праці в шкідливих умовах на підприємстві відповідача.

Так, оглядом МСЕК від 26.04.2000 року йому вперше встановлено втрату професійної працездатності по радикулопатії в розмірі 60%, починаючи з 24.04.2000 року, а також третю групу інвалідності.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в умовах впливу шкідливих факторів, що перевищують гранично допустимий рівень, просив суд стягнути з ОСОБА_6 «ЦГЗК» на його користь моральну шкоду у сумі 150000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_6 «ЦГЗК» на його користь 30450 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб та на користь держави 551,20 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6 «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Вважає, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин законодавство, яке підлягало застосуванню та діяло під час їх виникнення, а саме: п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, редакція якого на час первинного встановлення МСЕК позивачу втрати профпрацездатності, передбачала обмеження розміру відшкодування моральної шкоди - 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2550 грн. Однак, судом необґрунтовано стягнуто моральну шкоду в розмірі 30450 грн., тобто у кратному співвідношенні з розміром мінімальної заробітної плати.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 «ЦГЗК» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 01.08.1964 року був прийнятий електрослюсарем 5 розряду до залізничного цеху Криворізького центрального гірничо-збагачувального комбінату та 18.01.1966 року був звільнений у зв'язку зі службою в Радянській армії.

29.07.1968 року ОСОБА_2 прийнятий до ЦГЗК в залізничний цех електрослюсарем й працював на підприємстві по 01.10.2008 року, також на посадах електромонтера з ремонту електрообладнання, помічника головного інженера по електрообладнанню залізничного цеху, електрослюсаря по ремонту обладнання, машиніста екскаватора, сторожа в кар'єрі № 2, машиніста холодильних установок. 01.10.2008 року позивач звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (а.с. 8-11).

Згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК від 26.04.2000 року ОСОБА_2 первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності за професійним захворюванням хронічно-пояснична крестцова та шийна радикулопатія, починаючи з 24.04.2000 року безстроково, а також третю групу інвалідності (а.с. 106).

Висновком МСЕК від 22.05.2003 року при повторному переогляді ОСОБА_2, підтверджено йому ступінь втрати профпрацездатності в розмірі 60% й встановлено її, починаючи з 01.05.2003 року безстроково, а також третю групу інвалідності (а.с. 105).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи на його користь з ОСОБА_6 «ЦГЗК» моральну шкоду, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі Правила) й виходив з обовязку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у звязку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням, яка спричинена з вини останнього.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Встановивши, що згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК позивачу ОСОБА_2 втрату професійної працездатності по отриманому ним на виробництві професійному захворюванню первинно встановлено 26.04.2000 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що саме з часу первинного встановлення хронічного захворювання у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно внаслідок ушкодження здоровя на виробництві, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права у відповідності до Правил та положень ЦК України в редакції 1963 року.

Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду.

При цьому, ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати.

Актом розслідування професійного захворювання (отруєння) від 20 березня 2000 року встановлено, що професійне захворювання з діагнозом: хронічно-пояснична крестцова та шийна радикулопатія, позивач отримав внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача (а.с. 12-13).

Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працював позивач, тим самим порушивши ч.2 ст. 152 КЗпП України, ст. 17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обовязок, що в свою чергу стало причиною отримання позивачем професійного захворювання, виходячи з доведеності факту отримання моральної шкоди, який не спростовано відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу ОСОБА_2 заподіяно морально шкоду з вини роботодавця і він має право на її відшкодування.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин сторін та правову норму, яка підлягає застосуванню до їх врегулювання, виходячи з чинності цієї норми на час виникнення спірних правовідносин.

Разом з тим, перевірюючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо не врахування судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди обмежень граничного розміру компенсації моральної шкоди, встановлених п.11 Правил й який не повинен перевищувати розмір 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, колегія суддів вважає їх слушними з огляду на наступне.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходив з того, що ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року встановлений мінімальний, а п. 11 Правил максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, який визначається в кратному співвідношенні з мінімальною заробітною платою.

Однак, суд не врахував, що до останнього абзацу п.11 Правил, яким визначалося, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат, внесено зміни і доповнення за постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.1997 року № 110, відповідно до п.1 якої в останньому абзаці п. 11 Правил слова «двохсот мінімальних розмірів заробітної плати» замінено цифрами і словами «150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян».

Отже, на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 26 квітня 2000 року розмір відшкодування моральної шкоди у звязку з профзахворюванням, у відповідності до п.11 Правил, визначався у кратному співвідношенні з прожитковим мінімумом доходів громадян й не міг перевищувати 150 його розмірів.

Згідно розяснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п. 9 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди», відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму).

Саме до таких висновків зводяться правові позиції, викладені Верховним Судом України у постановах №6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, №6-188цс14 від 24 грудня 2014 року, №6-207цс14 від 24 грудня 2014 року, №6-24цс15 від 18 березня 2015 року.

Згідно п. 5 Розділу XX Перехідних полoжeнь Податкового кодексу України, якщо норми іншиx законів містять посилання нa неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тo для цілей їх застосування використовуєтьcя сума в розмірі 17 гpивень, крім норм адміністративного тa кримінального законодавства в чaстині кваліфікації злочинів абo правопорушень, для якиx сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється нa рівні податкової соціальної пільги, визнaченої підпунктом 169.1.1 пyнкту 169.1 статті 169 рoзділу ІV цьогo Кодексу для відповідного року.

Таким чином, граничний розмір відшкодування моральної шкоди у звязку з профзахворюванням, встановленим позивачу повинен становити 2550 грн. (150 х 17 грн.).

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, згідно з п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України, в частині стягнення моральної шкоди зміні із зменшенням розміру стягнутої моральної шкоди з 30450 грн. до 2550 грн.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309 , 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2016 рокув частині розміру моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_2, змінити, зменшивши цей розмір з 30450 гривень до 2550 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_7