Номер провадження: 22-ц/785/502/17
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі - Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування майном, -

встановила:

11 вересня 2015р. ОСОБА_2 звернувся з позовом про встановлення порядку користування майном, а саме автомобілем марки «Субару Форестер», 2010року випуску, державний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказав, що він з 28 липня 1988р. по 15 січня 2014р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Під час перебування у шлюбі вони придбали автомобіль марки «Субару Форестер», 2010року випуску, державний номер НОМЕР_1. Вказаний транспортний засіб перебуває у користуванні відповідачки, яка відмовляється йому надати автомобіль для користування. На думку позивача такі обставини є підставою для встановлення режиму спільного користування автомобілем. Позивач просив ухвалити рішення про передачу спірного автомобіля у його користування на строк один рік, після спливу якого автомобіль слід передати відповідачці ОСОБА_3 для його наступного користування співвласниками строком на три місяця.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016р. у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с.54-55).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на те, що суд в порушені вимог процесуального і матеріального права необґрунтовано і безпідставно відмовив йому у задоволені позову (а.с.58-61).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, представників сторін, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановлені фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів в їх сукупності.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які булі досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, відмовивши у задоволені позову ОСОБА_2, виходив з того, що пред'явлені позовні вимоги є безпідставні.

Судова колегія погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, який відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно п.п.1, 3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 1988р. до 15 січня 2014р.

Під час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Субару Форестер», 2010року випуску, державний номер НОМЕР_1, якій оформлений на ім'я відповідачки ОСОБА_3, та знаходиться в її користуванні, та відповідачка відмовляється надати автомобіль для користування позивачу ОСОБА_2

Факт знаходження спірного автомобіля в спільній сумісній власності підтверджується рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2014р., що фактично спростовує доводи представника відповідача про недоведеність з боку позивача належності спірного автомобіля сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, набутого під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Право спільної сумісної власності подружжя визначено главою 8 СК України, зокрема стаття 68 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дійсно посилання позивача та його представника при вирішенні вказаного спору на норми СК України про користування спільним сумісним майном, яке було придбано під час шлюбу, який у встановленому законом порядку розірваний, є безпідставними. З урахуванням положень ч.2 ст. 68 СК України, до виниклих між сторонами правовідносин слід застосовувати норми ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільною сумісною власністю є спільна власність двох чи більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Частина 3 той же статті вказує на належність набутого подружжя майна за час шлюбу на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором або законом.

Володіння і користування майном, яке належить на праві спільної сумісної власності, відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За згодою співвласників відбувається і розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності (ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України).

Такий порядок володіння і користування майном, яке перебуває у спільній сумісній власності суттєво відрізняється від володіння та користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності, та ґрунтується на тому, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Зазначені вище норми не передбачають можливості одним із співвласників користуватися майном, яке перебуває у спільній сумісній власності, окремо від інших співвласників, якщо про це не має домовленості між ними. При таких обставинах, пред'явлені позовні вимоги про визначення порядку користування спірним транспортним засобом, який перебуває у спільній сумісній власності не ґрунтується на вимогах закону.

Судом першої і судом апеляційної інстанції було встановлено, що між сторонами відсутня домовленість відносно користування спірним автомобілем.

Частина 1 ст.370 ЦК України визначає право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Згідно ч.1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене. Отже, у випадку виникнення спору між співвласниками майна, яке перебуває у їх спільній сумісній власності, законом визначений порядок вирішення таких спорів. Проте з такими вимогами сторони по справі до суду не зверталися.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183).

Спірний транспортний засіб є неподільним майном та виділ його в натурі чи поділ є неможливим.

Вказана обставина є загальновідомою та не потребує додаткового доказування.

Частина 3 ст. 358 ЦК України визначає, що кожен із співвласників часткової власності має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що аналіз вищевказаної норми вказує на те, що у випадку перебування у спільній частковій власності неподільної речі, та неможливості її спільного користування та виділу своєї частки в натурі, співвласник має право вимагати відповідної матеріальної компенсації. З такими вимогами до суду позивач не звертався.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: С.О. Погорєлова

Т.В. Цюра