Номер провадження: 22-ц/785/805/17
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі :

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Сидоренко І.П.

- Цюри Т.В.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до Комунальної установи «Міський шкіро-венерологічний диспансер» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2016 року, -

встановила:

ОСОБА_4 звернулась до суду та після уточнення вимог просила визнати незаконним та скасувати наказ № 01-10/85 від 21.08.2015 року «Про звільнення з роботи» ОСОБА_4 з посади старшого інспектора відділу кадрів Комунальної установи «Міський шкіро-венерологічний диспансер»; поновити ОСОБА_4 на посаді старшого інспектора відділу кадрів Комунальної установи «Міський шкіро-венерологічний диспансер»; стягнути з Комунальної установи «Міський шкіро-венерологічний диспансер» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.08.2015 року до дня поновлення на роботі.

При цьому позивачка мотивувала свої вимоги тим, що вона з 29.02.2008 року обіймала посаду старшого інспектора відділу кадрів КУ «Міський шкіро-венерологічний диспансер». Наказом № 01-10/85 від 21.08.2015 року ОСОБА_4 звільнено з посади старшого інспектора відділу кадрів Комунальної установи «Міський шкіро-венерологічний диспансер» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин 19.08.2015 року.

Позивачка вважала, формулювання підстав її звільнення не відповідає дійсним обставинам справи, а тому вимушена звернутися до суду.

В судовому засіданні позивачка та її представник по довіреності ОСОБА_5 позов підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов ОСОБА_4 не визнав, заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що наказ № 01-10/85 від 21.08.2015 року, яким ОСОБА_4 звільнено з посади старшого інспектора відділу кадрів Комунальної установи «Міський шкіро-венерологічний диспансер» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин 19.08.2015 року виданий на підставі рапорту, акту перевірки відпрацювання робочого часу, пояснювальної записки ОСОБА_4 та відсутності виправдовувального документа та відповідає дійсності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до Комунальної установи «Міський шкіро-венерологічний диспансер» про визнання незаконним та скасування наказу № 01-10/85 від 21.08.2015 року «Про звільнення з роботи» ОСОБА_4 з посади старшого інспектора відділу кадрів Комунальної установи «Міський шкіро-венерологічний диспансер», поновлення ОСОБА_4 на посаді старшого інспектора відділу кадрів Комунальної установи «Міський шкіро-венерологічний диспансер», стягнення з Комунальної установи «Міський шкіро-венерологічний диспансер» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.08.2015 року до дня поновлення на роботі відмовлено.

В апеляційній скарзі, поданої ОСОБА_4 ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору.

Так, відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 29.02.2008 року обіймала посаду старшого інспектора відділу кадрів КУ «Міський шкіро-венерологічний диспансер».

Наказом № 01-10/85 від 21.08.2015 року ОСОБА_4 звільнено з посади старшого інспектора відділу кадрів Комунальної установи «Міський шкіро-венерологічний диспансер» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин 19.08.2015 року.

Підставами зазначеного наказу є рапорт, акт перевірки відпрацювання робочого часу, пояснювальна записка ОСОБА_4 та відсутності виправдовувального документа.

Відповідно до посадової інструкції старшого інспектора з кадрів по веденню військового обліку військовозобов'язаних, призовників та бронювання військовозобов'язаних, робоче місце ОСОБА_4 знаходиться в АДРЕСА_1

Однак, 19.08.2015 року позивач за вказаним робочим місцем була відсутня.

Судом першої інстанції обгунтовано не взяті до уваги посилання ОСОБА_4 на те, що в цей день вона перебувала в бухгалтерії, де вирішувала виробничі питання, оскільки вони не знайшли свого підтвердження вході розгулу справи.

Присутність ОСОБА_4 19.08.2015 року в бухгалтерії спростували і свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_7, допитані в судовому засіданні.

Відповідно положень п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір може бути розірваний за ініціативою власника у разі прогулу робітника, тобто відсутності робітника на робочому місці протягом робочого дня більше трьох годин.

Оскільки ОСОБА_4 без поважних причин була відсутня на робочому місці по АДРЕСА_1 протягом більше ніж три години, а саме з 09.00 до 16.00 годин, то суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому у задоволенні позову належить відмовити.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується належність та місцезнаходження радіоелектронного засобу (мобільного телефону), то дані обставини не є переконливим доказом знаходження особи, володільця даного засобу, в тому чи іншому місці в конкретний час.

Також не можна вважати поважною причиною відсутність позивачки на робочому місці весь робочий день 19.08.2015 року з посиланням на обставини зазначені в апеляційній скарзі стосовно того, що позивачка в період з 13 годин по 16 годину знаходилась в правоохоронних органах де вона була залучена для проведення слідчих дій та наданої на підтвердження цих обставин довідки № 4/211/4-к від 21.03.2016 року старшого слідчого СУ ГУНП в Одеської області де зазначено, що її 19.08.2016 року у період з 13 годин по 16 годину було залучено для проведення слідчих дій по кримінальної справі, оскільки з даної довідки вбачається, що старший слідчій СУ ГУНП в Одеської області надав відповідь 21.03.2016 року, що вона залучена для проведення слідчих дій 19.08.2016 року у період з 13 годин по 16 годину, а не 19.08.2015 року.

Для встановлення дійсних обставин справи судом апеляційної інстанції був зроблений запит до Слідчого управління ГУ Національної поліції в Одеської області.

З наданої відповіді т.в.о. начальника відділу СУ ГУНП в Одеської області № 4/15948 від 25.10.2016 року вбачається, що ОСОБА_4 була допитана в якості свідка 31.07.2015 року та 01.08.2015 року, більш ніяких слідчих та негласних слідчих (розшукових) дій за її участю не проводилось.

Таким чином факт знаходження ОСОБА_4 у правоохоронних органах 19.08.2016 року у період з 13 годин по 16 годину не знайшов свого підтвердження.

Крім того при з'ясуванні причин відсутності ОСОБА_4 на роботі та надання нею пояснень з даного факту, нею не було зазначено даних обставин і доказів цьому вона не надавала.

Колегія суддів не бере до уваги пояснення колишнього слідчого СУ ГУНП в Одеської області ОСОБА_8 стосовно того, що він викликав ОСОБА_4 на 19.08.2016 року до слідчих органів, оскільки зазначене протирічить викладеному вище, а крім того сам ОСОБА_8, в суді апеляційної інстанції пояснив, що повістку він ОСОБА_4 не виписував, будь-яких процесуальних документів в той день не складав, підтверджень знаходження ОСОБА_4 у правоохоронних органах 19.08.2016 року не існує.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В.А. Станкевич

І.П. Сидоренко

Т.В. Цюра