АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 644/5762/16-ц Головуючий суддя І інстанції Бугера О. В.
Провадження № 22-ц/790/628/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_1Г, звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування якого вказав, що він перебував в трудових стосунках з відповідачем з 04.08.2009 року, З 21.05.2010 року на посаді начальника транспортного відділу. Із своєю роботою він справлявся, в період з 23.05.2016 року по 01.06.2016 року перебував на лікарняному. 02.06.2016 року він передав керівництву заяву про надання відпустки по догляду за дитиною із доданою медичною довідкою №115 про необхідність дитини в домашньому догляді за формою №080-1/о. Зазначені документи були надані у відділ документообігу № 205, листування виконуючого обовязки директора, про що свідчить реєстраційний підпис працівниці відділу, із зазначенням часу отримання. Він був впевнений в тому, що відпустка відповідно до вимог ст.179 КЗпП України оформлена, а тому на роботу не вийшов. Проте 04.07.2016 року поштою він отримав лист від керівництва, із змісту якого він дізнався, що звільнений за прогул. На підставі довіреності дружина ОСОБА_2 JI.B., яка також працювала на цьому підприємстві, вона отримала його трудову книжку 07.07.2016 року. Остаточний розрахунок з ним не провели. Із профспілковою організацією його звільнення не було узгоджено.

Із своїм звільненням він не згодний, просив вважати звільнення незаконним та безпідставним, а наказ від 07.06.2016 року №679-К таким, що підлягає скасуванню. Просив суд поновити строк на подачу позовної заяви, врахувати, що трудову книжку він отримав лише 07.07.2016 року. Поновити його на попередній роботі начальника транспортного відділу №228 ДП «Завод «Електроважмаш», зобовязати відповідача скасувати наказ від 07.06.2016 року про звільнення позивача з роботи. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.06.2016 року. Стягнути з відповідача на його користь відшкодування за нанесену незаконним звільненням моральну шкоду в сумі 5000 гривень 00 коп. та судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року позовні вимоги залишені без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не повністю зясував обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи,не в повному обсязі дослідив матеріали справи та не приділив належної уваги доводам та доказам, які надав позивач.

На обґрунтування скарги послався на те, що судом порушено ст.43 КзпП України, ст. ст. 212-214 ЦПК України та Постанову Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Крім того суд першої інстанції вийшов за рамки своїх повноважень, оскільки при розгляді справи залишив поза увагою питання про законність самого наказу про звільнення на момент його винесення відповідачем та самостійно погодив звільнення із профспілковим комітетом. У порушення вказаних норм ЦПК України в оскарженому рішенні судом були прийняті до уваги доводи відповідача, що не відповідають дійсності та посилання на перекручені та спотворені тлумачення норм чинного законодавства, а доводи позивача та фактично існуючи обставини справи - були проігноровані.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 6 ст. 179 КЗпП України у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обовязковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше, як до досягнення дитиною шестирічного віку. Така відпустка для догляду за дитиною, може бути використані повністю або частинами також батьком дитини, який фактично доглядає за дитиною.

Згідно до вимог ст. 84 КЗпП України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обовязковому порядку відпустка без збереженням заробітної плати.

У п. 3 частини 1 статті 25 Закону України «Про відпустки» передбачає, що відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обовязковому порядку матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 (у тому числі - батьком дитини) та частині першої статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет (інсулінозалежний), - не більше як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію «дитина-інвалід підгрупи А» - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у відповідача на посаді начальника транспортного відділу. Відповідно до медичної довідки № 115 від 23.05.2016 року, яка є дійсною до 02.12.2016р., син позивача, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, потребує домашньому догляду з 02.06.2016 року. Сторони визнали, що мати дитини і дружина позивача на день звільнення позивача також працювала у відповідача.

Виходячи з цього та відповідно до вказаних норм матеріального права районний суд дійшов правильного висновку, що позивач мав право на отримання додаткової відпустки без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше, як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Згідно до ч. 1 статті 181 КЗпП України в таких випадках вказана відпустка для догляду за дитиною без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, зокрема, батька дитини, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

В результаті дослідження в судовому засіданні копії заяви ОСОБА_1 на імя в.о. директора ДП завод «Електроважмаш» ОСОБА_3 про надання йому відпустки без утримання заробітної плати по уходу за дитиною згідно медичної довідки № 115 з 02.06.2016 по 02.12.2016р., до якої була додана вказана медична довідка, судом було встановлено, що вона написана від імені позивача та датована 02.06.2016 року, містить відмітки про реєстрацію у відділі № 250 підприємства о 13.50 годині 02.06.2016 року. Наказ чи розпорядження про надання відпустки не був виданий. Згідно до довідки начальнику відділу охоронних систем та перепускного режиму вбачається, що позивач 02.06.2016 року на територію підприємства не входив.

Відповідно до акту від 06.06.2016 року заступник директора з комерційних питань, начальник автотранспортного цеху та начальник відділу охоронних систем та пропускного режиму підприємства відвідали місце проживання позивача з метою отримання пояснень щодо прогулу та ігнорування дзвінків керівництва, але двері квартири ніхто не відчинив. Під час розгляду справи в суд першої інстанції позивач пояснив, що дійсно за адресою реєстрації не проживав, але поштову кореспонденцію отримував, окрім того, сусіди його не повідомляли про те, що хтось його розшукував. На мобільний телефон йому ніхто не дзвонив. Також зазначав, що не повідомляв на підприємстві про зміну свого місця проживання, після 02.06.2016р. на роботі не появлявся, бо вважав себе у відпусті.

Відповідно до наказу ДП «Завод «Електроважмаш» від 07.06.2016 року №679-к позивач ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади начальника транспортного відділу за грубе порушення трудової дисципліни - прогул без поважних причин, за п.4 ст.40 КЗпП України. Датою звільнення та останнім днем роботи є 02.06.2016 року. Підставою прийняття відповідного наказу став вищевказаний акт від 02.06.2016 року.

13.06.2016 року на адресу позивача ОСОБА_1 поштою спрямовано відповідачем лист щодо необхідності зявитись до відділу по роботі з персоналом та отримати трудову книжку, у звязку із звільненням. Трудова книжка була отримана дружиною позивача на підприємстві 07.07.2016 року (а.с.2,3). Згідно до копії розрахункового листа та табелю обліку робочого часу з позивачем у червні 2016 року було проведено розрахунок при звільненні компенсація за невикористану відпустку та за лікарняними листками на загальну суму 3828,33 гривні (а.с. 26).

До суду із позовом позивач звернувся 14.07.2016 року, на підставі чого районний суд обґрунтовано дійшов висновку, що строк на звернення до суду не був порушений.

Позивач у справі є членом профспілкової організації, що створена та діє на ДП «Завод «Електроважмаш».

В ході розгляду справи судом першої інстанції було запитано згоду профспілкового комітету. Відповідно до витягу з протоколу №52 від 26.10.2016 року було надано згоду на звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України за здійснення прогулу без поважних причин. Під час проведення засідання профспілкового комітету був присутній позивач, який надавав свої пояснення.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 судам було розяснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно до статті 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Як вбачається із статті 149 Кодексу законів про працю України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до ч.2 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 (за прогул без поважних причин), може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Залишаючи позовну заяву без задоволення. суд першої інстанції виходив з того, що позивач повинний був стати до роботи 02.06.2016 року, але при зверненні за відпусткою не дотримався встановленого порядку отримання рішення керівництва про її надання. Суд також вважав встановленим, що керівництву підприємства отримати пояснення позивача з приводу відсутності на робочому місці не було можливим, у звязку із його відсутністю, про що було складено відповідний акт. Суд також погодився із отриманою під час розгляду справи згодою профспілкового комітету на звільнення позивача.

Однак такі висновки суду не в повній мірі відповідають вимогами ст.ст. 213, 214 ЦПК України стосовно законності та обґрунтованості рішення.

Так, суд першої інстанції не взяв до уваги, що у даному випадку керівництву дійсною у підприємства було відомо про причину невиходу позивача на роботу, оскільки воно фактично отримало заяву позивача про надання відпустки, яка була належним чином обґрунтована і підтверджена відповідною медичною довідкою, яка відповідно до вказаної норми ст. 179 КЗпП України зобовязувала керівництво надати працівнику відпустку по догляду за дитиною без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше, як до досягнення дитиною шестирічного віку. Доказів про те, що вказана медична довідка є недійсною або що позивач не подавав вказану заяву про відпустку матеріали справи не містять, що у світлі визначеного вказаною нормою КЗпП України обовязку в таких випадках надати відпустку працівнику свідчить про наявність поважних причин у нього для невиходу на роботу. Суд не зясував, що фактично у даному випадку позивач був звільнений з роботи за порушення порядку отримання відпустки, а не за прогул, що не відповідає тяжкості скоєного порушення трудової дисципліни. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги, що отримана від профспілкового комітету письмова згода на звільнення позивача не вмотивована і не містить посилання на причини, з яких не були взяті до уваги важливі у світлі наведених вимог закону та обґрунтовані доводи позивача на підтвердження поважних причин його відсутності на роботі, що в цілому свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для видання оскарженого наказу про звільнення.

Стаття 235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, внаслідок чого суд порушив вказані норми матеріального права, якими врегульовані право позивача на відпустку та обовязок керівництва підприємства її надати, а також - підстави та порядок звільнення працівника з роботи, - оскаржене рішення суду підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про скасування наказу про звільнення позивача, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що передбачено ст. 235 КЗпП України.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок) основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку), але у даному випадку, як вбачається із наданих відповідачів витягів з наказів, на підприємстві була введена скорочений робочий тиждень, внаслідок чого після дати звільнення позивача у 2016 році були робочими: у червні місяці 15 днів; у липні 16 днів; у серпні 11 днів; у вересні 22 дня; у жовтні 20 днів, а всього 84 робочих дня. З урахуванням довідки про розмір середньоденної заробітної плати позивача станом на день звільнення, 265, 92 грн. (а.с. 45), середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу на день ухвалення оскарженого рішення суду становить: 265,92 грн. х 84 днів = 22337,28 грн., з яких відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України до негайного виконання підлягає стягнення заробітна плата не більше ніж за один місяць, тобто 265,92 грн. х 22 = 5850, 24 грн.

Стаття 237-1 ЦПК України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки незаконне звільнення позивача у даному випадку позбавило його на тривалий час заробітку та місця роботи, що викликало необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення свого правового становища, з урахуванням поновлення позивача апеляційним судом на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що в певній мірі компенсує перенесенні позивачем моральні страждання від незаконного звільнення, колегія суддів. з урахуванням розумності та справедливості. вважає за необхідне відповідно до ст. 237-1 КЗпП України присудити позивачу відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача у розмірі 500 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з урахуванням звільнення позивача від сплати судових витрат, з відповідача підлягає стягнення відповідна сума судовго збору в дохід держави.

Вказані в апеляційній скарзі вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу у сумі 5000 грн. не підлягають задоволенню, за недоведеністю належними і допустимими доказами факту їх сплати адвокату, який не брав участі в судових засіданнях апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 316, 319, 323-325, 327, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Наказ виконуючого обовязки директора ДП завод «Електроважмаш» № 679-к від 07.06.2016р. про звільнення ОСОБА_1 скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника транспортного відділу ДП завод «Електроважмаш».

Стягнути з ДП завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 22 337,28 грн., а також 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 22837 (двадцять дві тисячі вісімсот тридцять сім) гривень 28 коп.

В іншій частині позов про відшкодування моральної шкоди відхилити.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновленні на роботі та присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць в сумі 5850,24 грн.

Стягнути з ДП завод «Електроважмаш» в дохід держави судовий збір в сумі 2834 (дві тисячі вісімсот тридцять чотири) гривні 90 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії