АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк») про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що відповідно до умов договору №КЗМ0GK15006679 від 31 жовтня 2007 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, останній отримав кредит в загальному розмірі 136.274 долари США 60 центів з процентною ставкою за користування кредитом 11,04% річних, на строк до 31 жовтня 2027 року.

Вказували, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки №167.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору, суму кредиту у повному обсязі не повернув, внаслідок чого у нього станом на 04 липня 2012 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 262.515 доларів США 77 центів, що еквівалентно 2.098.157 грн. 30 коп., яка складається з 113.902 долари США 57 центів - заборгованість за кредитом, 54.032 долари США 21 цент - заборгованість по процентам за користування кредитом, 10.080 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 71.970 доларів США 45 центів - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання, 31 долар США 28 центів - штраф (фіксована частина), 12.499 долари США 26 центів - штраф (процентна складова), яку просили стягнути солідарно з відповідачів у розмірі 10.000 грн., а залишок заборгованості у розмірі 261.264 долари США 21 цент стягнути з відповідача ОСОБА_2

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовлено, провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» закрито.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приват-Банк» до відповідача ОСОБА_2 не відповідає.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 31 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №№КЗМ0GK15006679, згідно якого банк надав останньому, на умовах визначених в договорі, кредит в загальному розмірі 136.274 долари США 60 центів зі сплатою відсотків у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 31 жовтня 2027 року.

Строк позовної давності сторонами визначено п'ять років (т.1 а.с.9-11).

31 жовтня 2007 року сторонами було укладено договір іпотеки (т.1 а.с.12-14).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором між банком та відповідачем ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки №167 від 20 жовтня 2010 року.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 04 липня 2012 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 262.515 доларів США 77 центів, що еквівалентно 2.098.157 грн.30 коп., яка складається з 113.902 долари США 57 центів - заборгованість за кредитом, 54.032 долари США 21 цент - заборгованість по процентам за користування кредитом, 10.080 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 71.970 доларів США 45 центів - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання, 31 долар США 28 центів - штраф (фіксована частина), 12.499 долари США 26 центів - штраф (процентна складова) (т.1 а.с.4-5).

Залишаючи позовні вимоги банку до ОСОБА_2 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів видачі кредиту, вимоги спростовуються матеріалами справи та є необґрунтованими, а відповідач фактично отримав 112.000 доларів США, а заборгованість за тілом згідно розрахунку становить 113.902 долари США 57 центів, тобто тіло кредиту більше ніж наданий відповідачу кредит.

Однак, погодитися з такими висновками суду в частині позовних вимог банку до ОСОБА_2 неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині позовних вимог банку до ОСОБА_2 та ухвалення нового рішення в цій частині.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом (ст.ст.610,612 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Предметом доказування у даному спорі є факт укладання кредитного договору, надання кредитних коштів та як наслідок утворення заборгованості за ним.

Під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт)

Звертаючись до суду з даними вимогами позивачем було надано копію кредитного договору №КЗМ0GK15006679 від 31 жовтня 2007 року, який укладено між банком та відповідачем ОСОБА_3, розрахунок заборгованості за цим кредитним договором, копію договору іпотеки, який укладено між банком та ОСОБА_2 (т.1 а.с.4-5,9-11,12-14).

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Колегією суддів ухвалою від 17 січня 2017 року було витребувано від позивача кредитну справу за укладеним між сторонами кредитним договором.

Ухвала суду про надання доказів банком була виконана.

Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

З наданої банком копії кредитної справи вбачається, що ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у загальному розмірі 136.274 долари США 60 центів, а саме, 112.000 доларів США на придбання нерухомості та 24.274 долари США 60 центів на сплату страхових платежів (п.7.1 кредитного договору).

Він був ознайомлений з умовами надання кредитних коштів, що підтверджується його власноручним підписом на кожній сторінці кредитного договору.

Факт надання кредитних коштів підтверджується також копією заяви на видачу коштів, підписаною позичальником (т.2 а.с.96).

Також відповідач уклав договір страхування майна та договір особистого страхування (т.2 а.с.84-89).

03 жовтня 2008 року банк повідомив позичальника про встановлення процентної ставки в розмірі 13,08 на рік (т.2 а.с.102-104).

З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач оплати здійснював у меншому, від визначеного кредитним договором, розміру, остання оплата була ним здійснена 16 жовтня 2008 року.

19 серпня 2011 року банком на адресу позичальника ОСОБА_2 було направлено повідомлення про наявну заборгованість (т.1 а.с.183).

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач довів належними та допустимим доказами свої позовні вимоги в частині наявної заборгованості за кредитним договором №КЗМ0GK15006679 від 31 жовтня 2007 року.

На підставі викладеного з відповідача до стягнення підлягає сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 113.902 долари США 57 центів, що еквівалентно 910.366 грн. 29 коп., заборгованість по процентам в розмірі 54.032 долари США 21 цент, що еквівалентно 431.852 грн.44 коп. (згідно наданого позивачем розрахунку та у межах позовних вимог).

Також з відповідача необхідно стягнути заборгованість з комісії у відповідності до умов укладеного договору (п.2.2.3,п.7.1) в розмірі 10.080 доларів США, що еквівалентно 80.564 грн.40 коп.

В матеріалах справи міститься письмове заперечення відповідача проти позову, в яких він просить зменшити розмір пені, яка підлягає до стягнення з нього (т.1 а.с.61-64).

Втім колегія суддів позбавлена можливості взяти їх до уваги та зменшити пеню, оскільки у п.27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2013 року №5, зокрема роз'яснено, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року №6-100цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за власною ініціативою.

Зважаючи на те, що сума заборгованості за тілом кредиту 113.902 долари США 57 центів, що еквівалентно 910.366 грн.29 коп., а розмір пені 575.223 грн.82 коп. не перевищує суму боргу за тілом кредиту та завданих банку збитків, апеляційний суд позбавлений можливості зменшити її або відмовити у її стягненні.

Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості 31 долар США 28 центів - штрафу (фіксована частина), 12.499 долари США 26 центів - штрафу (процентна складова) задоволенню не підлягають, оскільки за положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції за клопотанням ОСОБА_2 по справі 23 березня 2016 року було призначено судову економічну експертизу. У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не здійснив оплату за проведення експертизи, справу було повернуто до суду (т.2 а.с.2-4,6-8,23).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове скасування рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року в частині позовних вимог до ОСОБА_2 з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6.759 грн.90 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року в частині відмови в позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №КЗМ0GK15006679 від 31 жовтня 2007 року станом на 04 липня 2012 року у розмірі 178.014 доларів США 78 центів, що еквівалентно 1.422.783 грн.13 коп., і складається з 113.902 доларів США 57 центів, що еквівалентно 910.366 грн.29 коп., заборгованості за кредитом; 54.032 доларів США 21 цента, що еквівалентно 431.852 грн.44 коп., заборгованості за відсотками; 10.080 доларів США, що еквівалентно 80.564 грн.40 коп., заборгованості з комісії та 575.223 грн. 82 коп. - пені за порушення строків виконання зобов'язань.

В іншій частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 6.759 грн.90 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.