У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.. Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 21 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,, ОСОБА_7, в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 369 834 грн 51 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 21 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом, строком до 08 серпня 2022 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 07 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6,, ОСОБА_7 було укладено договори поруки, відповідно до умов яких поручителі відповідають перед банком за виконання позичальником зобов'язань, які виникли на підставі кредитного договору, як солідарні боржники.

Позивач зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, укладеним 15 червня 2012 року з ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Альфа-Банк» набуло право вимоги за вказаним кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору, позичальник належним чином не виконує умови договору, у зв'язку із чим станом на 20 липня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 15 640,52 доларів США, яка складається з

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 21 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 07 серпня 2008 року у розмірі 369 834 грн 51 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у стягненні заборгованості з поручителів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Рішення судів в іншій частині не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Судами встановлено, що 07 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 21 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом, строком до 08 серпня 2022 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 07 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6,, ОСОБА_7 було укладено договори поруки, відповідно до умов яких поручителі відповідають перед банком за виконання позичальником зобов'язань, які виникли на підставі кредитного договору, як солідарні боржники.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, укладеного 15 червня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Альфа-Банк», останнє набуло право вимоги за вказаним кредитним договором.

ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого станом на 20 липня 2015 року виникла заборгованість, яка складається з: заборгованість за кредитом - 15 640,52 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату розрахунку еквівалентно 341 716 грн 78 коп., за відсотками 959,33 доларів США, що еквівалентно 20 959 грн. 61 коп., та пеня в сумі 327,63 доларів США, що еквівалентно 7 158 грн 12 коп.

Відмовляючи у задоволенні вимог до поручителів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що, порука припинилася з підстав, передбачених ч.1 ст.559 ЦК України, оскільки внаслідок внесення змін до кредитного договору, яким встановлено більшу відповідальність позичальника ОСОБА_4 за неналежне виконання умов кредитного договору, змінився обсяг відповідальності поручителів за цим кредитним договором, на що вони згоди не давали, а відтак останні не повинні нести солідарної відповідальності з позичальником за невиконання ним зобов'язань за кредитним договором.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, і кредитором боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності на це згоди поручителя та зумовленим такою зміною збільшенням обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного зобов'язання, забезпеченого порукою.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2012 року № 6-73цс12, від 17 лютого 2016 року № 6‑3176цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З матеріалів справи вбачається, що 08 грудня 2009 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору від 07 серпня 2008 року, відповідно до якого зазначений кредитний договір було викладено у новій редакції.

Зокрема, вказаним договором у новій редакції було викладено розділ 8 кредитного договору від 07 серпня 2008 року, яким врегульовано відповідальність сторін, у тому числі, доповнено п. 8.4.1, відповідно до якого відсоткова ставка підвищується на 1 % за кожен факт порушення зобов'язань, передбачених п. п. 5.6, 5.7, а також порушення строків подання документів на реєстрацію прав власності на об'єкт нерухомості та передачі в іпотеку об'єкта нерухомості, передбаченим розділом 2 цього договору (якщо такі строки встановлені договором) договору від рівня поточної ставки на дату порушення зобов'язання позичальника.

Пунктами 5.6, 5.7 договорупро внесення змін та доповнень до кредитного договору передбачено обов'язки позичальника, зокрема: протягом тридцяти банківських днів з дати направлення банком вимоги надавати йому документи, що мають значення для оцінки фінансового стану позичальника. На момент передачі об'єкта нерухомості в іпотеку, застрахувати на користь банку предмет іпотеки на суму не меншу, ніж сума оцінки предмета іпотеки за іпотечним договором, та забезпечити наявність та дійсність договору страхування (страхового полісу) протягом усього строку дії цього договору.

Пунктом 11 договорів поруки передбачено, що будь-які зміни до основного зобов'язання, крім змін, наслідком яких є збільшення обсягу відповідальності поручителя за цим договором, погоджується між позичальником та банком самостійно без повідомлення поручителя про такі зміни.

З огляду на умови договору та норми матеріального права, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову до поручителів, оскільки договором про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договорубуло врегульовано відповідальність сторін, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителів, тому про що кредитор був зобов'язаний повідомити поручителів та отримати від них згоду.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про її відхилення та залишення без змін рішення Путивльського районного суду Сумської області від 21 жовтня 2015 року та ухвали апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» відхилити.

Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 21 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 12 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В. Умнова

І.М.Фаловська