Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/674/17 Головуючий у 1 інстанції: Фунжий О.А.
Є.У.№ 333/4947/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

ОСОБА_2

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення сплаченого авансу та штрафу відповідно до попереднього договору,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 18 вересня 2013р. позивач уклав з відповідачем ОСОБА_3 договір про наміри щодо купівлі-продажу, згідно якому сторони зобовязались укласти в майбутньому, в строк до 18 грудня 2013 р., договір купівлі-продажу обєкту нерухомого майна земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ціолковського, 2А, узгодженою вартістю 10000 доларів США. У якості авансу позивач сплатив ОСОБА_3 2000 доларів США, про що зазначено у п. 4.1 договору. Гарантом виконання умов договору стала відповідач ОСОБА_4, про що вказано у п. 6.5 договору. В період з 18 вересня 2013 р. до 20 червня 2014 р. позивач у якості авансу 7900 доларів США та 800 грн., що підтверджується розписками. У зазначений у попередньому договорі строк договір купівлі-продажу не було укладено з вини відповідачів, отриманий ними аванс не повернуто. Відповідно до п. 5.3 попереднього договору, якщо продавець у зазначений термін не виконує всі зобовязання за цим договором, він зобовязаний повернути покупцю аванс передбачений п. 4.1 договору та штраф у розмірі 20% суми вартості обєкту в якості неустойки, тобто разом 4000доларів США за курсом Національного банку України на день виплати цієї суми. В разі затримки виплати цих грошових сум сплачується пеня в розмірі 0,1% за день прострочки на суму заборгованості.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, стягнути з відповідачів солідарно 7900 доларів США та 800 грн. сплаченого авансу, пеню в розмірі 7915,8 доларів США та 801 грн. 60 коп. (розрахунок наведено у позовній заяві), усього 470691 грн. 61 коп., а також витрати на сплату судового збору.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аванс у подвійному розмірі за договором про наміри щодо купівлі-продажу від 18 вересня 2013 р. в сумі 102396 грн., пеню в сумі 102600 грн., витрати на сплату судового збору в сумі 2167 грн., усього 207163 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 158742 грн., витрати на сплату судового збору в сумі 1669 грн., усього 160 411 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За вимогами статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказаних вимог судом не дотримано.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив про стягнення з відвідачів грошових сум, які були отримані ними у звязку за намірами укласти в майбутньому договір купівлі-продажу земельної ділянки та які були передані за наявними у справі розписками.

Досліджуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд першої інстанції взагалі не визначився з їх характером, позаяк називає укладений сторонами договір і договором про наміри, і попереднім договором, одночасно застосовуючи наслідки неукладення основного договору у вигляді подвійного стягнення грошової суми, що притаманне такому заходу забезпечення зобовязання як завдаток, але при цьому зазначає у судовому рішення про стягнення подвійної суми внесеного авансу, тоді як стягнення подвійного авансу жодним законом не передбачено.

Натомість сторонами не оспорюється та встановлено судом, що 18 вересня 2013 р. ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_5 договір про наміри щодо купівлі-продажу, згідно якому сторони зобовязались укласти в майбутньому, не пізніше 18 грудня 2013 р., договір купівлі-продажу обєкту нерухомого майна земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ціолковського, 2А, узгодженою вартістю 10 000 доларів США.

Цим договором про наміри, (п. 4.1 договору) сторони визначили, що на підтвердження вище вказаних зобовязань покупець (ОСОБА_5К.) передає, а продавець (ОСОБА_3Ю.) приймає в рахунок належних за договором купівлі-продажу обєкту платежів аванс у сумі 2 000 доларів США за курсом Національного банку України на день укладення цього договору, що складає 20% від суми вартості обєкту. Відповідно до п. 5.3 договору, якщо продавець в зазначений термін не виконує свої зобовязання за цим договором, продавець зобовязаний повернути покупцю аванс (п.4.1) та штраф у розмірі 20% від суми вартості обєкту в якості неустойки, тобто разом суму в розмірі 4 000 доларів США за курсом Національного банку України на день виплати цієї суми. В разі затримки виплати грошових сум за п.5.2, 5.3 кожна із сторін має право вимагати пеню в розмірі 0,1% за день прострочки на суму заборгованості.

Згідно п.6.5 договору гарантом виконання умов цього договору є ОСОБА_4.

Вирішуючи питання про юридичну характеристику та правові наслідки укладеного сторонами договору, судова колегія враховує наступне.

Договір про наміри та попередній договір є різними за своєю правовою природою та наслідками.

Основний зміст попереднього договору - звязати сторони обовязком укласти в майбутньому певний договір, який потрібен сторонам в кінцевому рахунку (так званий основний договір).

Попередні договори використовуються в тих випадках, коли за певних обставин неможливо укласти основний договір.

Попередній договір повинен містити в обовязковому порядку предмет та інші істотні умови основного договору. Попередній договір повинен укладатись в тій самій формі, в якій повинен укладатись основний договір. Згідно зі п.4 ч.1 ст. 635 ЦК попередній договір укладається у формі, встановленій для основного, а якщо форма основного не встановлена у письмовій. Для купівлі-продажу земельної ділянки вимагається нотаріальна форма договору, яка не була дотримана сторонами при формуванні своїх прав та обовязків в договорі від 19.9.2013р. а відтак останній може вважатися нікчемним на підставі ч.1 ст.220 ЦК.

Отже укладений сторонами договір не може бути визнаний попереднім, позаяк його форма не відповідає встановленій закону. Адже основний договір підлягав нотаріальному посвідченню, а укладений сторонами договір такого посвідчення не має.

Натомість договір про наміри сторони, як правило, укладають для того, щоб зафіксувати певний етап домовленостей, які не будуть мати юридичну силу договору та юридичних наслідків, в т.ч. наслідків попереднього договору.

Таким чином, зазначені договори відрізняються здатністю або нездатністю породжувати певні правові наслідки у разі не укладення основного договору в майбутньому.

Примушування до угоди, яка ґрунтується на попередньому договорі або на договорі про наміри - за відсутності згоди іншої сторони договору законом не передбачено.

В укладеному сторонами договорі йдеться про отримання продавцем авансу в рахунок платежів, належних за договором купівлі-продажу.

Жодних зазначень про забезпечення договору завдатком у договорі не міститься.

Платежі, здійснені до укладення основного договору, але на його виконання, вважаються авансом.

Зазначення у договорі про наміри наслідків не укладення основного договору в залежності від вини сторін, які сторони встановили у вигляді штрафів, неустойки тощо ( п.5 Договору), не базуються на положеннях закону та принципах цивільного права.

Так, укладений сторонами договір про наміри передбачає тільки лише зобовязання сторін укласти в певний термін основний договір, і при цьому не містить можливості спонукання другої сторони до укладення основного договору. За таких обставин правовідносини сторін не потрапляють під визначення зобовязання, наведеного в ст. 509 ЦК (правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку), і виконання якого може бути забезпечено, в тому числі, неустойкою (штрафом або пенею).

У звязку з цим вимоги про стягнення пені та штрафу не можуть бути задоволені, оскільки застосування подібних наслідків не передбачено відповідними нормами цивільного законодавства України.

Відтак отримані за договором про наміри грошові суми, а також інші грошові суми, у яких йшлося про обовязок їх повернення або зарахування в рахунок сплати за можливим основним договором, підлягають поверненню позивачеві у відповідності зі ст. 1212 ЦК.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Враховуючи, що договір про наміри не створює підстав для набуття права на кошти, передані за цим договором, не містить жодних підстав для набуття права на кошти, передані покупцем можливого майбутнього договору, позов про стягнення грошових сум, безпідставно отриманих від позивача підлягає задоволенню.

Тим більше з наданих позивачем розписок вбачається, що грошові кошти отримувала ОСОБА_4, яка навіть не була стороною договору про наміри, а була зазначена як його гарант без застереження того, що саме вона гарантує.

На підтвердження факту отримання від позивача грошових коштів позивач надав численні розписки.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

У абз. 2 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" судам роз'яснено, що зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

З наданих позивачем розписок вбачається, що грошові кошти отримувала від нього ОСОБА_4. У розписках міститься посилання на отримання від ОСОБА_5 грошових сум для виконання підготовчих дій для укладення договору купівлі-продажу, в тому числі оформлення документів тощо.

При цьому відповідачем ОСОБА_4 не надано жодного доказу на підтвердження того, що зазначені грошові кошти вона залишила у себе або витратила для виконання будь-якого іншого договору, укладеного нею з ОСОБА_5

Також відповідачем ОСОБА_4 не заперечується, що вона зазначені кошти не повернула. Жодного звіту про витрачені кошти та посилання на підстави їх отримання ОСОБА_4 не надала.

Крім зазначеного, жодних договорів про надання позивачеві ОСОБА_5 будь-яких послуг, або про фінансування ОСОБА_5 витрат на оформлення документів для підготовки договору купівлі-продажу між ним та ОСОБА_4 не укладалося, що дозволяє зробити висновок про безпідставність отримання нею грошових коштів за наданими позивачем численними розписками.

Відтак суд вважає, що отримані ОСОБА_4І кошти від ОСОБА_5 продовжують знаходитися у неї безпідставно та підлягають поверненню.

Серед розписок наданих позивачем одна про отримання 200 доларів США містить підставу договір позики. (а.с.42). відтак отримання цих 200 доларів не можна вважати безпідставним. Враховуючи, що відповідачкою ОСОБА_4 не заперечується отримання та неповернення позики, зазначені у цій розписці кошти підлягають стягненню на підставі ст. 1049 ЦК, за якою позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Посилання відповідачів на те, що такі вимоги не заявлялися позивачем, не є переконливим з огляду на зазначені вище положення ст. 119 ЦПК та розяснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду".

Вирішуючи питання щодо можливості стягнення грошових коштів з ОСОБА_3, судова колегія вважає, що позивачем не надано доказів отримання ОСОБА_3 будь-яких грошових сум.

Так, жодною розпискою не підтверджено отримання ним грошових коштів. Зазначення у договорі про наміри від 18.9.2013 року (п. 4.1.), що на підтвердження зобовязань покупець передає, а продавець приймає в рахунок належних за договором платежів аванс в сумі 2000 доларів США не є належним підтвердженням отримання цієї суми відповідачем ОСОБА_3.

Так, у договорі не зазначено, що ця сума отримана ОСОБА_3 до або під час підписання договору про наміри.

За ст. 545 ЦК прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Позивачем така розписка не вимагалася від ОСОБА_3, а зазначення у договорі умов щодо передання в рахунок договору грошових коштів не свідчить про отримання цих коштів відповідачем ОСОБА_3.

З огляду на зазначене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3.

Вирішуючи питання про розмір грошових коштів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_4 судова колегія вважає, що їх розмір підтверджений розписками про безпідставне отримання грошових сум у розмірі 2000$ (а.с.4), 300$ (а.с. 40), 800 гр. (а.с.41, 200$ (а.с.43), 100 $ (а.с.44), 1000 $ (а.с. 45), 100$ (а.с. 46), 2000 $ (а.с.47) та отримання 200$ за договором позики (а.с.42).

Разом відповідачкою ОСОБА_4 отримано 5900$ та 800 гр.

За положеннями ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тому грошові суми, які отримувалися відповідачем ОСОБА_4 від позивача підлягають стягненню на його користь у національній валюті гривнях за офіційним курсом на час ухвалення судового рішення.

Офіційний курс гривні курс валюти, встановлений на певну дату Національним банком України як уповноваженим органом держави. Порядок встановлення та використання офіційного курсу гривні до іноземних валют регламентовано «Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 р. № 496, згідно з яким офіційний курс гривні до іноземних валют та банківських металів встановлюється щоденно для вільно конвертованих валют (1-а група Класифікатора іноземних валют), для іноземних валют інших країн, які є головними зовнішньоекономічними партнерами України, і для банківських металів золота, срібла, платини та паладію.

За зазначеним положенням офіційний курс гривні до іноземних валют та банківських металів починає діяти наступного дня після дня його затвердження. У разі, коли офіційний курс встановлено на останній робочий день тижня або на передсвятковий день, він діє протягом наступних вихідних чи святкових днів. Офіційний курс, встановлений в останній робочий день тижня або в передсвятковий день, починає діяти в перший робочий день наступного тижня чи в перший післясвятковий робочий день.

Відтак виходячи з офіційного курсу долару США, який діє на день та на час ухвалення рішення (2712 гривень за 100 доларів США) стягненню з відповідача ОСОБА_4 підлягає грошова сума у розмірі 160808 гр., яка складається з еквіваленту 5900 доларів США та 800 гр., отриманих за розпискою, де грошове зобовязання було виражене у гривнях.

За ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що позивачем заявлялася до стягнення грошова сума у розмірі 470691,61 гр., а позов задоволений лише частково, - то судовий збір підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_4 на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 1701,51 гр. (160808х100:470691,61 =34,16%).

Керуючись ст. ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Сягнути з, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 160808 гр. (сто шістдесят тисяч вісімсот вісім гр.) та судовий збір 1701,51 гр. (одна тисяча сімсот одна гр. 51 коп.)

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: