АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/663/17 Справа № 205/990/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання неправомірною відмову у наданні інформації та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що згідно договору про надання споживчого кредиту №0 від 18.07.2007 року вона є клієнтом банку. Згідно п. 7.6 договору, листування між сторонами здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень іншій стороні на її адресу, що визначена як адреса для листування у розділі «Адреси, банківські реквізити та підписи сторін». Згідно п. 8.1. договору «Адреси, банківські реквізити та підписи сторін» в якості адреси відповідача зазначено: м. Дніпропетровськ вул. Панікахи, 7 відділення №605. Коли позивач прийшла до відділення №605 їй повідомили, що у звязку з закриттям відділення його функція представлення банківського продукту та листування перейшла до відділення №804. Перша заява відповідачем була отримана 07.07.2014 року, друга 22.07.2014 року, третя 22.08.2014 року. Всі передані відповідачу офіційні звернення у вигляді письмових заяв, стосувалися умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 18.07.2007 року, оскільки у позивача виникли питання щодо виконання взятих на себе зобовязань. Своє листування позивач здійснювала виключно за умовами договору, які регламентують порядок листування між сторонами, однак до теперішнього часу позивач не отримала жодної відповіді. Відповідач грубо порушує право позивача на отримання інформації. Тому позивач просила визнати дії ПАТ «УкрСиббанк»щодо ненадання письмових відповідей на офіційні звернення з приводу дії та виконання договору про надання споживчого кредиту №0 від 18.07.2007 року неправомірними; зобовязати відповідача надати письмові відповіді на звернення позивача від 07.07.2014 року, 22.07.2014 року та від 22.08.2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано неправомірними дії ПАТ «УкрСиббанк» щодо ненадання у встановлений законом строк відповіді на звернення ОСОБА_2 від 07.07.2014 року, 22.07.2014 року, 22.08.2014 року; вирішено також зобов'язати банк надати ОСОБА_2 письмові відповіді на зазначені нею звернення; стягнуто з а ПАТ «УкрСиббанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 18 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0, за умовами якого банк надав позивачу у борг грошові кошти (а.с. 70-72).

Пунктом 7.6 кредитного договору №0 погоджено, що листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень (рекомендованих листів) іншій стороні на її адресу, що визначена як адреса для листування у розділі «Адреси, банківські реквізити та підписи сторін» цього договору або за іншою адресою, про яку сторона письмово повідомила іншій стороні при зміні адреси. Підтвердженням факту відправлення повідомлень (рекомендованого листа) є поштова квитанція або інший поштовий документ, що підтверджує факт відправки або вручення або отримання повідомлення. Сторони погодили, що адреса банку для листування, зазначена в цьому договорі, вважається місцем виконання сторонами своїх зобовязань за договором.

Відповідно до п. 8.2 зазначеного вище кредитного договору адресою місця проживання (листування) позичальника ОСОБА_2 зазначено АДРЕСА_1 (Дніпро).

Судом також встановлено, що 07.07.2014 року за вх. номером 48-2-804-1041 позивачкою на адресу відповідача у відділенні №804 в м. Дніпро було надано заяву стосовно розяснення суми заборгованості за кредитним договором, механізму начислення заборгованості, яка була 07.07.2014 року отримана представником відповідача, згідно з відміткою на вхідному штемпелі банку (а.с.52-53).

Позивач 22.07.2014 року вх. №48-2-804-1059 звернулася до банку із заявою про зміну адреси для отримання кореспонденції (АДРЕСА_2) та просила надати письмову відповідь на її звернення (а.с.54).

22 серпня 2014 року ОСОБА_2 повторно звернулася до банку з заявою про надання письмової інформації, на підставі Закону України «Про звернення громадян», яка була отримана банком 22.08.2014 року вх. №48-2-804-1118 (а.с.55-56).

Судом встановлено, що на вказані звернення позивачки від 07.07.2014 року, 22.07.2014 року та від 22.08.2014 року відповідачем не було надано жодної відповіді у належній письмовій формі, що, зокрема, визнано представником банку у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Законом України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ч. 1 ст.1 Закону).

Згідно ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань.

Відповідно до ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Згідно ч.1 ст.11 Закону України «Про інформацію» кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків передбачених законом.

Згідно ч. 2 та 3 ст. 45 Закону України «Про інформацію» ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт права на інформацію може вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Також, згідно ст. 56 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку, банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків. Банк зобов'язаний на постійній основі розміщувати на веб-сайті банку актуалізовану інформацію про власників істотної участі у банку в обсязі, визначеному банком України.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, встановивши факт ненадання відповіді позивачці ОСОБА_2 Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», клієнтом якого вона являється, на її письмові заяви про надання інформації за вхідним номером №48-2-804-1041 від 07.07.2014 року, №48-2-804-1059 від 22.07.2014 року та повторну заяву за вх. №48-2-804-1118 від 22.08.2014 року, колегія приходить до висновку, що банк неправомірно проігнорував зазначені звернення позивачки та знехтував обовязком, покладеним переліченими вище нормами Закону щодо надання інформації, не направивши на адресу ОСОБА_2 належним чином оформленого вмотивованого письмового листа з відповідної інформацією.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивачка, вказавши у своїй заяві адресу для листування АДРЕСА_3, не надала підтверджуючих такі зміни документів, не може бути прийнято до уваги, оскільки банком ні на адресу, зазначену у п. 8.2 кредитного договору (АДРЕСА_4), ні в адресу, яка зазначалась при подачі позивачкою вищевказаних заяв про надання інформації, жодної відповіді направлено не було. Також не було направлено копії відповідної вмотивованої постанови, згідно ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», складеної у разі прийняття рішення про обмеження доступу позивачки до відповідної інформації при розгляді її заяви. Доказів спростування даного факту суду не надано, що підтверджується також поясненнями представника банку в судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 28.02.2017 року, згідно звукозапису судового засідання.

Більше того, відповідач письмово не повідомив ОСОБА_2 про результати перевірки заяви і суть прийнятого рішення, а у випадку визнання її заяви необґрунтованою, не роз'яснив порядок оскарження прийнятого за такою заявою рішення; не запропонував зявитися до відділення банку для ідентифікації особи за документами для отримання запитуваної інформації.

Посилання апелянта на те, що запитувана позивачем інформаціє є банківською таємницею, а тому відповідач не мав права надавати будь-якої відповіді з приводу запитуваної інформації, - не спростовує правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, оскільки на звернення позивачки не було надано жодної відповіді, в тому вислі і повідомлення про відмову у наданні інформації.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи положення ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді