АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5626/17 Справа № 192/1109/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Омелюх В. М. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Попазовій Н.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Діон» до ОСОБА_2, фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, Солонянської державної нотаріальної контори, третя особа - відділ Держгеокадастру у Солонянському районі Дніпропетровської області про визнання договору оренди недійсним та про скасування запису про державну реєстрацію, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрно-виробнича спілка «Діон», фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, треті особи - відділ Держгеокадастру у Солонянському районі Дніпропетровської області, державний реєстратор Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору оренди землі та про скасування запису про державну реєстрацію та за зустрічною позовною заявою фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрно-виробнича спілка «Діон», треті особи - відділ Держгеокадастру у Солонянському районі Дніпропетровської області, державний реєстратор Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору оренди землі та про скасування запису про державну реєстрацію,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладення заборони фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3, а також будь-яким іншим особам у будь-який спосіб та захід здійснювати обробіток, засівання, внесення будь-яких добрив, засобів захисту рослин, вирощування будь-яких сільськогосподарських рослин, а також користування та використання у будь-який інший спосіб земельною ділянкою, розташованою на території Малозахаринської сільської ради, загальною площею 7,990 га, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акта про право власності серії НОМЕР_2 від 11 квітня 2002 року, кадастровий НОМЕР_1. В задоволенні іншої частини клопотання - відмовлено.

В апеляційній скарзіОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду в повному обсязі (а.с. 34-36).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони на здійснення обробітку, засівання, внесення будь-яких добрив, засобів захисту рослин, вирощування будь-яких сільськогосподарських рослин, а також користування та використання у будь-який інший спосіб земельною ділянкою, розташованою на території Малозахаринської сільської ради, загальною площею 7,990 га, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акта про право власності серії НОМЕР_2 від 11 квітня 2002 року, кадастровий НОМЕР_1, суд першої інстанції керувався ст.ст. 151-153 ЦПК України та виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду по даній справі.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, що приймають участь у справі може вжити заходи забезпечення позову, якщо невжиття заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. В заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими необхідно забезпечити позов, вид забезпечення позову, з обґрунтуванням необхідності його застосування, та інші відомості, необхідні для забезпечення позову, а ст. 152 ЦПК України передбачені види забезпечення позову, та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22 грудня 2006 року № 9 суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою.

Керуючись наведеними нормами процесуального законодавства та з урахуванням роз'яснень Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суди мають здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував положення ст.ст. 151-153 ЦПК України та роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 22грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та прийшов до помилкового висновку щодо необхідності забезпечення позову шляхом накладення заборони, оскільки не обґрунтував можливість заборони застосування саме такого засобу забезпечення позову як встановлення заборони, яка не викликана необхідністю при розгляді позову і може призвести до безпідставного обмеження у користуванні земельною ділянкою, не дослідив наявність у матеріалах справи доказів для вжиття такого заходу забезпечення позову.

Крім того, позивачем не обґрунтовані наслідки невжиття зазначеного ним заходу забезпечення позову і яким чином невжиття заборони спричинить у майбутньому утруднення чи зробить неможливим виконання рішення суду, що є його процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК України).

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції, як постановлена з порушенням норм процесуального права, - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров