У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М, Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Деркач І.М.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 23 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Рівненського міського голови, Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву "Рівнеагробуд", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Комунальне підприємство "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації", ОСОБА_4; про визнання незаконним і скасування розпорядження Рівненського міського голови №1249-р від 19 травня 2003 року і про визнання недійсним свідоцтва від 21 травня 2003 року Виконавчого комітету Рівненської міської ради про право власності,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 23 грудня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено в позові до Рівненського міського голови, Виконавчого комітету Рівненської міської ради (далі - Міськвиконком), Рівненської обласної асоціації по сільському будівництву "Рівнеагробуд" (далі - Асоціація "Рівнеагробуд"), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Комунальне підприємство "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" (далі - КП "РМБТІ"), ОСОБА_4; про визнання незаконним і скасування розпорядження Рівненського міського голови №1249-р від 19 травня 2003 року і про визнання недійсним свідоцтва від 21 травня 2003 року Міськвиконкому про право власності.

На рішення суду позивач через свого представника - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у неповноті з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушенні норм матеріального і процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, які суд вважав встановленими.

На її обґрунтування зазначав про суперечливість і непослідовність висновків суду щодо відсутності в позивача права на реалізацію повноважень, передбачених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". При цьому посилався на положення ст. 1, ч.ч. 4, 5 ст. 5 цього Закону.

Власником спірного АДРЕСА_1, в м. Рівне в технічному паспорті зазначено Пересувну механізовану колону №1 Рівненського облміжколгоспбуду (далі - ПМК-1). При цьому, вирішуючи справу, залишено без уваги листи КП "РМБТІ" та Комунального підприємства "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації", які за своїм змістом є протилежними і вказують про реєстрацію багатоквартирного будинку за Асоціацією "Рівнеагробуд" в державному (відомчому) житловому фонді на підставі рішення органу міського самоврядування, а також про факти приватизації квартир у цьому будинку, де органом приватизації була Рівненська обласна виробничо-кооперативно-державна асоціація по сільському будівництву "Рівнагробуд".

КП "РМБТІ" підтверджує, що на час реєстрації права колективної власності на спірний будинок там здійснювалася приватизація житла згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Не враховано й те, що замовником будівництва будинку АДРЕСА_3

Вважав видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно для Асоціації "Рівнеагробуд" як для єдиного власника будинку для малосімейних загальною площею 5 207, 8 кв.м протиправною, адже право приватної власності на значну кількість квартир у будинку вже було зареєстровано за іншими особами.

Не згоден і з твердженням суду щодо тієї обставини, що оскільки він не звертався до органу приватизації про передачу у власність йому квартири, тому його права не можна вважати порушеними. Обґрунтовуючи, покликався на те, що представники позивача при наданні йому правової допомоги з'ясували, що спірний будинок належить до колективної форми власності і зареєстрований за Асоціацією "Рівнеагробуд". Ця обставина унеможливлювала реалізацію позивачем своїх прав відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а тому відповідне звернення до органу приватизації вважав відразу безпідставним.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове - про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь в справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності підстав у позивача для застосування щодо нього положень Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" на право безоплатного відчуження квартири на його користь, а також з того, що до органу приватизації з заявою про передання йому у власність квартири на безоплатній основі він не звертався, що не свідчить про порушення його суб'єктивних цивільних прав.

Як правильно встановлено судом, 16 вересня 1975 року Міськвиконкомом прийнято рішення №1222/50 "Про відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2, під будівництво 9-поверхового гуртожитку для малосімейних Ровенському обласному об'єднанню "Облміжколгоспбуд" (а.с. 29-30).

29 вересня 1984 року державною приймальною комісією складено акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта - будинку для малосімейних на 179 квартир по АДРЕСА_2 (а.с. 11-20). Даний акт затверджено рішенням Міськвиконкому від 3 жовтня 1984 року №317 (а.с. 21).

Рішенням Міськвиконкому від 9 грудня 1987 року №373 "Про реєстрацію житлових будинків, які належать підприємствам, установам і організаціям м. Ровно" будинок для малосімейних по АДРЕСА_2, в м. Рівне було зареєстровано за Асоціацією "Рівнеагробуд", що також підтверджено і додатком до нього, де в переліку під №66 значиться спірний будинок (а.с. 22, 23).

На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР Міністерства комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року, що втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року (далі - Інструкція).

Вимоги пункту 4 даної Інструкції передбачали реєстрацію всіх будинків і домоволодінь в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належали місцевим Радам народних депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягали реєстрації, повинні були бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Відповідно до п. 7 Інструкції реєстрація провадилася на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком №1.

Пунктом 11 додатку №1 до Інструкції передбачалося, що до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, відносилися рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію.

Рівненський міський голова 19 травня 2003 року видав розпорядження №1249-р "Про оформлення права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2" (а.с. 25).

Як вірно послався суд, КП "РМБТІ" в своїх письмових поясненнях роз'яснило, що підставою для оформлення права власності були: статут Асоціації "Рівнеагробуд"; рішення Міськвиконкому від 16 вересня 1975 року №1222/50 "Про відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2, під будівництво 9-поверхового гуртожитку для малосімейних Ровенському обласному об'єднанню "Облміжколгоспбуд"" рішення Міськвиконкому від 3 жовтня 1984 року №317 "Про затвердження акту державної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом 179-квартирного будинку для малосімейних по АДРЕСА_2, в м. Рівне"; акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (179-квартирного будинку для малосімейних по АДРЕСА_2, в м. Рівне).

На підставі розпорядження міського голови 21 травня 2003 року Міськвиконкомом було видано Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1, де зазначено Рівненську обласну виробничо-кооперативно-державну асоціацію по сільському будівництву "Рівнеагробуд" як власника, а форму власності - як колективну (а.с. 26).

При вирішенні спірних правовідносин судом правильно встановлено, що Асоціація "Рівнеагробуд" на час видачі дозвільних документів на забудову та виготовленні проектно-технічної документації, будівництва та прийняття спірного будинку в експлуатацію не належала до державної форми власності, тобто не була державним підприємством, установою чи організацією.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Правильно судом встановлено і той факт, що спірний будинок не належав і не належить до житлового фонду міської ради чи до житлового фонду, який перебуває у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій. Тому щодо будинку АДРЕСА_2 як об'єкта цивільних прав та обов'язків не може поширюватися і не поширюється дія положень Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Таким чином, обґрунтованими є висновки місцевого суду про відсутність у ОСОБА_2 права на приватизацію займаної ним квартири відповідно до зазначеного Закону.

Погоджується колегія суддів і зі спростуваннями доводів позивача про включення спірного будинку до державного житлового фонду, що ґрунтуються на повідомленні Комунального підприємства "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" №252 від 4 квітня 2014 року. Оскільки судом правильно оцінено даний доказ як неналежний, про що наведено відповідні обґрунтування, тому його не можна покласти в основу рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 посилається при вмотивуванні своїх вимог також і на розпорядження керівника Асоціації "Рівнеагробуд" від 15 серпня 1994 року №18 за клопотанням адміністрації та профкому підприємства "Рівнетеплокомуненерго", де працював позивач. Тобто його вселення до квартири АДРЕСА_2 відбулося не на підставі відповідного ордера, виданого згідно з рішенням Міськвиконкому, що в черговий раз вказує про те, що спірний будинок не відносився до житлового фонду органу міського самоврядування чи громадського житлового фонду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Обґрунтованим вважає колегія суддів і висновок про те, Рівненський міський голова при видачі 19 травня 2003 року свого розпорядження №1249-р "Про оформлення права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2" діяв у межах законних повноважень, що свідчить про відсутність підстав для визнання його незаконним і скасування.

При цьому враховується те, що відповідно до підпункту "а" п. 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване Міністерством юстиції України 18 лютого 2002 року за №157/6445, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності провадиться місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію.

Згідно із підпунктом 10 п. "б" ч. 1 ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчого комітету міської ради належать і делеговані повноваження, зокрема ведення обліку відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Норми ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначають перелік повноважень сільського, селищного, міського голови, звідки видно, що питання обліку та реєстрації об'єктів нерухомого майна туди не включені.

Відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

На а.с. 71 міститься рішення Рівненської міської ради №219 від 10 липня 1997 року "Про розмежування повноважень виконавчих органів та міського голови" згідно з додатками №1 і №2.

Пункт 10 розділу ІV "Делеговані повноваження" додатку №1 до даного рішення органу міського самоврядування передбачив повноваження міського голови в галузі обліку та реєстрації відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності (а.с. 75).

За таких обставин судом вірно визнано такими, що не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону, доводи позивача про перевищення Рівненським міським головою своїх повноважень та вихід за межі наданої йому компетенції при видачі 19 травня 2003 року розпорядження №1249-р.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, застосуванню при вирішенні спірних правовідносин не підлягають, оскільки їх не регулюють, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, то вони спростовуються правильністю висновків суду.

Не можна погодитися і з посиланнями на те, що відсутність відповідного досудового звернення позивача до органу приватизації не може бути окремою підставою для залишення позову без задоволення, на увагу не заслуговують, оскільки такий порядок передбачено спеціальним законодавством - Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Доводи автора скарги про те, що значна кількість мешканців будинку АДРЕСА_2 вже використали своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, спростовуються тим, що судом вирішуються спірні правовідносини, які виникли та існують виключно між ОСОБА_2 та відповідачами, і стосуються виключно їхніх особистих прав та обов'язків.

Покликання на помилкову оцінку судом доказів у справі не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Доводи апеляційної скарги про недодержання норм процесуального права спростовуються відсутністю таких процесуально-правових порушень, що потягли би помилкове розв'язання цивільно-правового спору.

Згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Решта покликань автора апеляційної скарги є необґрунтованими і колегією суддів до уваги не беруться.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, про необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідачів, є неприйнятними для апеляційного суду.

Щодо визнання апеляційної скарги Рівненським міським головою та Міськвиконкомом, то ця обставина не впливає на правильність ухвалення рішення судом.

Згідно із ч. 5 ст. 300 ПК України визнання апеляційної скарги другою стороною враховується апеляційним судом у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

Норми ч. 1 ст. 303 ЦПК України передбачають, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є ухвалення його судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: