Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 318/346/16Головуючий у 1-й інстанції Васильченко В.В.
Пр. № 22-ц/778/127/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Кочеткової І.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

11 лютого 2016 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором DNH4KP55970061 від 02.11.2006 року станом на 18.01.2016 року у сумі 13321,41 грн., яка складається із: 00,00 грн. - заборгованості за наданим кредитом, 3866,90 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі, 8343,97 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафів відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500,00 грн. (фіксована частина) та 610,54 грн. (процентна складова), від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також понесені судові витрати 1378,00 грн.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року (а.с. 30-32) позов Банку у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с.37-40) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 47) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.49).

Розгляд цієї справи апеляційним судом 22 листопада 2016 року не відбувся та був відкладений (а.с.54) через неявку у судове засідання відповідача ОСОБА_3, відносно якого в апеляційного суду були відсутні відомості про вручення йому судової повістки на дане судове засідання (конверт із судовою повісткою повернувся на адресу апеляційного суду з відміткою: «за зазначеною адресою не проживає» а.с.51а-52).

16 січня 2017 року Банк через канцелярію подав апеляційному суду письмові пояснення із розрахунком заборгованості в межах 3-річного та 1-річсного строків позовної давності до звернення до суду у лютому 2016 року (а.с. 62-67), за змістом яких заборгованість відповідача за період з 18.01.2013 року по 18.01.2016 року складає 1178,31 грн. нарахованих відсотків, штрафи: 500,00 грн. (фіксована частина) та 606,92 грн. (процентна складова), пеня за період з 18.01.2015 року по 18.01.2016 року 324,82 грн.

В автоматизованому порядку суддею Кочетковою І.В. було замінено у складі колегії суддів апеляційного суду у цій справі суддю Осоцького І.І., якій звільнений у відставку (а.с. 68-69).

У судовому засіданні 24 січня 2017 року було розпочато апеляційним судом розгляд цієї справи по суті за відсутності відповідача ОСОБА_3 за присутністю представника Банку за довіреністю (а.с. 70) ОСОБА_5: заслухано доповідь судді - доповідача, пояснення представника Банку, досліджено розрахунок Банку відносно заборгованості відповідача у цій справі (а.с. 62-67), оголошено перерву у розгляді цієї справи в порядку задоволення клопотання представника Банку з метою надання часу для уточнення розрахунку заборгованості відповідача, з урахуванням того, що позов Банком до суду першої інстанції було подано 11.02.2016 року.

08 лютого 2017 року Банк через канцелярію подав апеляційному суду письмові пояснення із розрахунком заборгованості (а.с. 76-79), за змістом яких заборгованість відповідача за період з 11.02.2013 року по 18.01.2016 року складає 1111,61 грн. нарахованих відсотків, штрафи: 500,00 грн. (фіксована частина) та 606,92 грн. (процентна складова), пеня за період з 18.01.2015 року по 18.01.2016 року 324,82 грн.

У судовому засіданні 09 лютого 2017 року (а.с.81-82) продовжено розгляд цієї справи апеляційним судом по суті за присутністю представника Банку за довіреністю (а.с. 80) Якушева С.О. та відповідача ОСОБА_3 (а.с. 81-82), заслухано пояснення представника Банку та відповідача ОСОБА_3, якій у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначав, що він приймав участь у проведенні антитерористичної операції в Україні на протязі року до 04.03.2015 року, копія відповідного посвідчення від 22.05.2015 року міститься у матеріалах цієї справи, досліджено розрахунок Банку щодо заборгованості відповідача у цій справі (а.с. 76-79), за клопотанням сторін у розгляді цієї справи оголошено перерву для надання Банку можливості уточнити розрахунок заборгованості відповідача, зокрема відсотків та пені, з урахуванням того, що відповідач є учасником антитерористичної операції в Україні після надання відповідачем Банку у будь-якому відділенні копій відповідних документів на підтвердження даного факту.

Заслухавши у судовому засіданні 09 березня 2017 року доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

-представника Банку - Якушева С.О., який у тому числі на запитання колегії суддів зазнач, що він підтримує апеляційну скаргу Банку, новий розрахунок Банком відповідачу не здійснювався, оскільки відповідач ОСОБА_3 не надав Банку документальних доказів того, що він був учасником антитерористичної операції в Україні;

-та відповідача ОСОБА_3, який у тому числі на запитання колегії суддів зазначав, що він заперечує проти апеляційної скарги Банку, суд правильно застосував позовну давність у цій справі за його заявою в якості відмови у задоволенні позову Банку, він надавати Банку докази його участі в антитерористичній операції в Україні не вважає за доцільне, оскільки копія його відповідного посвідчення міститься у матеріалах цієї справи (а.с. 28) та Банк мав можливість із нею ознайомитись та зробити собі відповідну копію,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні позову у цій справі керувався ст.ст. 253, 256-258, 261, 265, 267 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 128, 212-215, 217 ЦПК України та виходив із того, що відповідач має право на пільги, передбачені ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (п.15) при нарахуванні відсотків та пені за кредитним договором із Банком, права Банку відповідачем порушено, проте, Банком при зверненні до суду у лютому 2016 року із вищезазначеним позовом до відповідача про стягнення заборгованості станом на 18.01.2016 року за кредитним договором сторін від 02.11.2006 року було пропущено строк позовної давності для стягнення всієї заборгованості відповідача перед Банком, у тому числі з урахуванням вищезазначених пільг у нарахуванні відсотків, штрафних санкцій, пені, про застосування якого в якості відмови у позові просив відповідач у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що між Банком та ОСОБА_3 02.11.2006 року було укладено договір DNH4KP55970061, згідно із яким відповідач отримав кредит в розмірі 2086,50 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджується заявою відповідача (а.с.6).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. ст. 610,611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що за кредитним договором № DNH4KP55970061 від 02.11.2006 року, Банк надав позичальнику споживчий строковий кредит у сумі 2086,50 грн. на придбання побутової техніки строком з 02.11.2006 року по 02.11.2009 року включно зі сплатою 25,08% процентів річних.

Згідно із розрахунком Банку (а.с. 4-5) заборгованість відповідача ОСОБА_3 станом на 18.01.2016 року становить 13321,41 грн. та складається : заборгованості за наданим кредитом - 00,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі - 3866,90 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором -8343,97 грн., а також штрафів відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500,00 грн.(фіксована частина) та 610,54 грн. (процентна складова).

В силу вимог ст. 10 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідачем ОСОБА_3 подано заяву у суді першої інстанції про застосування позовної давності (а.с.27).

До своєї заяви відповідач також надав суду першої інстанції у матеріали цієї справи копію свого посвідчення серії МВ № 011527 від 22.05.2015 року (а.с.28), згідно із яким він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та учасників бойових дій (а.с.28).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» №1275 від 20.05.2014 року, були внесені зміни до ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (п.15), яким передбачено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов'язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що кредитний договір було укладено сторонами 02.11.2006 року, а свої обов'язки за договором, як вбачається з розрахунку Банку, відповідач почав порушувати одразу після укладення договору, так як не здійснював належних платежів по укладеному договору.

За Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі-Умов) вбачається, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (п. 5.5 цих Умов) (а.с. 10).

Згідно із п. 2.1 цих же Умов, які разом з заявою позичальника складають між банком і відповідачем договір - строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагороди, розмір щомісячного платежу та період уплати платежів визначені в заяві позичальника, який згідно до заяви діє по 02.11.2009 року включно з моменту його підписання (а.с. 6,7).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

На підставі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦПК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до кредитного договору DNH4KP55970061 від 02.11.2006 року Банк надав Позичальнику строковий кредит у сумі 2086,50 грн. на строк 36 місяців по 02.11.2009 року включно.

Як вбачається з п. 5.5 Умов терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

В порушення ч. 5 ст. 261 ЦПК України Банк звернувся до суду першої інстанції за захистом своїх прав лише у лютому 2016 року, представник позивача у судове засідання до суду першої інстанції не з'явився, Банк з клопотанням про поновлення пропущеного строку до суду першої інстанції не звертався, а отже суд першої інстанції правильно вважав, що позов Банку у цій справі задоволенню не підлягає у зв'язку з пропущенням строку звернення до суду.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 вказаної статті, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. (Такий правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду України по справі № 6-25цс15, 18.03.2015 р.).

З матеріалів вбачається, що відповідач заявив клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (а.с. 27).

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги Банку задоволенню у цій справі не підлягають .

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію Банку, як позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що права Банку відповідачем ОСОБА_3 за вищезазначеним кредитним договором порушені, має місце заборгованість за весь період з часу укладення договору 02.11.2006 року і станом на 18.01.2016 року (розрахунок а.с. 4-5), в межах 3-х та 1-го років, враховуючи дату подачі позову Банком до суду 11.02.2016 року (розрахунок а.с. 76-79).

Проте, Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом до відповідача 11 лютого 2016 року (а.с.1) із пропуском строку позовної давності для стягнення всієї цієї заборгованості.

При цьому, посилання Банку на п.п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка») (Стандарт) та встановлення за згодою сторін договору 5-річного строку позовної давності для всіх складових заборгованості відповідача перед Банком за вищезазначеним кредитним договором у цій справі є безпідставними.

Оскільки, це суперечить правовому висновку ВСУ у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, якій є обов'язком для місцевих та апеляційних загальних судів загальної юрисдикції в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, та за змістом якого:

«Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), п 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника…».

В силу вимог ст. 267 ч. 3 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Встановлено, що у суді першої інстанції у цій справі відповідач ОСОБА_3 просив застосувати позовну давність у цій справі (заява а.с.27).

У цій справі відсутні підстави для зупинення перебігу позовної давності чи для переривання останньої після 02 листопада 2009 року (розрахунок а.с. 4-5), передбачені ст. 263-264 ЦК України.

Так, встановлено, що Банк до суду з позовом до відповідача раніше не звертався, будь-яке рішення суду чи судовий наказ про стягнення з відповідача будь-якої заборгованості за вищезазначеним кредитним договором на користь Банку відсутні.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Проплати, здійснені від імені ОСОБА_3 19.06.2014 року у сумі 630,19 грн. та 17.07.2014 року у сумі 900,95 грн. (а.с. 5), не можна вважати такими, що переривають позовну давність для стягнення заборгованості у цій справі, оскільки останні були здійснені вже поза межами збігу 3-річного строку позовної давності для основної суми боргу та з урахуванням правової позиції Верховного суду України, викладеної у правовому висновку у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170 цс16, яка також є обов'язковою для загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, та за змістом якої: «…до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу…».

Посилання Банку на правову позицію, викладену у висновку ВСУ у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, у цій справі в апеляційній скарзі в обґрунтування незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі є безпідставними.

У даному випадку слід застосувати правову позицію, викладену у висновках ВСУ у постановах № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року, яка є обов'язковою для судів загальної юрисдикції в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Проценти за користування кредитом, як основна сума боргу відповідача Банку за вищезазначеним кредитним договором у цій справі, вийшли на просторочку з 03.11.2009 року (проценти за користування кредитом до 02.11.2009 року включно), Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом до суду лише у 11 лютого 2016 року (відмітка суду на позові а.с. 1), останній платіж відповідача в межах строків позовної давності для стягнення суми основного боргу мав місце ще 21.04.2008 року, тому Банк пропустив строк позовної давності для стягнення основної суми боргу за вищезазначеним позовом до суду, яку просив застосувати відповідач у цій справі.

Дійсно з 03.11.2009 року і до станом на 18.01.2016 року (в межах позовних вимог Банку, позов а.с. 2) Банк мав право нараховувати відповідачу проценти, пеню та штрафи згідно умов вищезазначеного договору, але з урахуванням вимог ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (п.15), оскільки зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином, кошти за кредитним договором в належному розмірі відповідачем, як позичальником, Банку повернуто не було, однак останні за своїм змістом вже є штрафними санкціями, передбаченими умовами договору та ЦК України.

А в силу вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (неустойки (пені, штрафів) тощо).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказом, передбаченим ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, є розрахунок Банку щодо заборгованості відповідача (а.с. 76-79), якій може бути прийняти апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції сприяв у цій справі повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Банку.

Проте, цим розрахунком Банку не спростовуються правильні висновки суду першої інстанції у цій справі про наявність підстав для застосування строку позовної давності в якості відмови у задоволенні позову Банку у цій справі за заявою відповідача.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, якім надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення Банку, як позивача, від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, відповідач позов Банку у цій справі у суді першої інстанції не визнав.

Банк не надав належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Деякі помилки суду першої інстанції у розрахунку збігу строків позовної давності у цій справі в цілому не призвели до неправильності вирішення судом першої інстанції цієї справи по суті, а тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення останнього апеляційним судом за результати апеляційного перегляду цієї справи.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку (позивача), як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Також у разі відмови Банку у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 1515,80 грн. (а.с.36), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Кочеткова І.В.