Справа № 353/332/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1235/2017
Головуючий у 1 інстанції Лущак Н. І.
Суддя-доповідач Бойчук
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Максюти І.О., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за поточним банківським рахунком за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» на рішення Тлумацького районного суду від 19 червня 2017 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тлумацького районного суду від 19 червня 2017 року задоволено позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за поточним банківським рахунком.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», на користь ОСОБА_1 заборгованість за поточним банківським рахунком НОМЕР_1 у загальному розмірі 28458,36 грн (двадцять вісім тисяч чотириста п'ятдесят вісім гривень 36 копійок), яка складається з: 20948,99 (двадцять тисяч дев'ятсот сорок вісім гривень 99 копійок) - заборгованість за рахунком; 680,0 (шістсот вісімдесят гривень 00 копійок) - три відсотки річних за невиконання грошового зобов'язання; 6829,37 (шість тисяч вісімсот двадцять дев'ять гривень 37 копійок) інфляційні витрати.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», на користь Державної судової адміністрації України - 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк Україна» подало апеляційну скаргу в якій зазначає, що оскаржуване судове рішення в частині стягнення з банку трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов'язання, інфляційних втрат та судового збору є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що задовольняючи в повному обсязі позов про стягнення коштів з АТ «Ощадбанк» суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 21.03.2016 року звертався до банку із заявою про виплату коштів, а банком йому було відмовлено у проведенні виплати коштів.

Однак такі висновки суд не відповідають матеріалам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права.

В зв'язку із зверненнями клієнтів до банку з вимогами про повернення коштів, на підставі наказів №19 від 06 березня 2015р., №20 від 13 березня 2015р. та розпорядження від 23 березня 2015р., Івано-Франківським обласним управлінням АТ «Ощадбанк» проведено перевірку поточних та депозитних рахунків у смт. Обертин, в результаті чого 31.03.2015р. складено акт перевірки, який того ж дня направлено в прокуратуру Тлумацького району для долучення до матеріалів кримінального провадження.

АТ «Ощадбанк» жодним чином не заперечував право ОСОБА_1 на отримання коштів, не відмовляв йому в виплаті, зокрема листом від 23.03.2016р. банк надав ОСОБА_1 відповідь, що питання виплати буде розглянуто після прийняття рішення по кримінальній справі.

ПАТ «Державний ощадний банк України» при розгляді справи в суді першої інстанції до завершення розгляду кримінальної справи подавав письмові заперечення де вказував, що вважає позов поданий до банку передчасним, оскільки на даний час суду неможливо встановити всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, що може призвести до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Після вступу в законну силу вироку суду, банком одразу розпочато виплати коштів фізичним особам на підставі їх заяв, та в розмірах встановлених в ході розгляду кримінального провадження, та зазначених у вироку суду. Однак ні ОСОБА_1 ні його представник до банку не звертались. Більше того, ще до відновлення провадження в даній цивільній справі, представники АТ «Ощадбанк» всіма засобами намагались виплатити кошти, зокрема проводили пошук ОСОБА_1, шляхом телефонних розмов із працівниками Обертинської селищної ради та ін. Незважаючи на це вкладник так і не виявив наміру отримати кошти, натомість наполягав на вирішенні питання виключно в судовому порядку.

Прийняття рішення судом відбулось без з'ясування всіх обставин справи, а тому не може вважатись таким, що постановлене з дотриманням всіх вимог матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що безпідставне задоволення позову в повному обсязі та стягнення з АТ «Ощадбанк» коштів порушує права та законні інтереси державного банку.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з апелянта трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов'язання в сумі 680,00 грн., інфляційних втрат в сумі 6 829,37 грн. та стягнення з банку на користь держави судового збору в сумі 640,00 грн. та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити. В решті залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Частиною першою статті 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України» № 10008/052 відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2 на вклад «Пенсійний» у національній валюті для фізичної особи.

Згідно виписки з рахунку за період з 01.01.2014 року по 13.03.2015 року станом на 01.01.2014 року залишок коштів на рахунку становив 10840,67 грн. Починаючи з 01.01.2014 року по 13.03.2015 року на рахунок надійшло коштів на загальну суму 30259,12 грн., з яких як зазначає позивач у позовній заяві, ним було знято 9000,0 грн., а кошти в сумі 21259,12 грн. залишалися на рахунку (а.с. 7).

21.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до начальника філії Івано-Франківського ОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» з заявою, в якій просив повернути йому кошти, які перераховані на ощадну книжку рахунок № НОМЕР_3, які надходили йому у вигляді пенсії та матеріальної допомоги по догляду за дружиною інвалідом ІІ-ої групи загального захворювання (а.с. 8).

Керівник філії Івано-Франківського ОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_2 листом від 23.03.2016 року повідомив ОСОБА_1 про те, що 12.03.2015 року до ЄРДР за № 0000084 внесено відомості, щодо незаконних дій колишнього працівника банку ОСОБА_3 та про повідомлення їй підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Питання щодо повернення коштів по рахунку ОСОБА_1 буде вирішено після прийняття рішення судом (а.с. 9).

Оригінал ощадної книжки № НОМЕР_3 за заявою ОСОБА_1 від 12.05.2015 року було долучено до матеріалів вищевказаного кримінального провадження (а.с. 10).

Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.03.2017 року, який набрав законної сили 20.04.2017 року ОСОБА_3 було визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 3, 4 ст. 358 КК України та на підставі ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання - у вигляді позбавлення волі на строк 5 років і 6 місяців з позбавленням права обіймати посади пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності на строк 2 роки (а.с. 63-65).

Частиною 4 ст. 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_3, перебуваючи в приміщенні ТВБВ № 10008/052, із використанням наявного доступу до АБС «BARSWEB», з метою заволодіння чужим майном, а саме коштами банку, незаконно внесла відомості в автоматизовану банківську систему про зняття коштів з рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_4, про що склала завідомо неправдиві офіційні документи від його імені - заяви на видачу готівки від 01.04.2014 року на суму 16500,0 грн., 03.06.2014 року на суму 4000,0 грн., 19.02.2014 року на суму 1900,0 грн., в яких у графі «підпис отримувача» підробила підписи ОСОБА_1, а у графі «підпис банку» підробила підписи контролера-касира ОСОБА_5, внаслідок чого у касі вказаного відділення незаконно отримала кошти в загальній сумі 22400 грн., які привласнила. В період часу з 03.09.2014 року до 19.12.2014 року ОСОБА_3, на вимогу ОСОБА_1, який будучи переконаним, що кошти знаходяться на його поточному рахунку, повернула йому частину привласнених коштів в сумі 800,0 грн. Таким чином, ОСОБА_3 привласнила кошти ПАТ «Ощадбанк» з рахунку ОСОБА_1 в сумі 21600,0 грн.

Статтями 1060,1061 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу. Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Вказаними нормами не передбачено випадків, коли у строк, визначений договором, банк має право не повернути кошти вкладнику.

Відповідно до ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зет. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів вважається, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються у будь-якому порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Таким чином, спірні правовідносини врегульовані також й Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - це фізична особа, придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю виконанням обовязків найманого працівника.

Ураховуючи зазначене, судовий захист прав споживачів здійснюється загальними судами за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження позовами фізичних осіб - споживачів товарів, робіт і послуг.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та і правочини.

Відповідно до укладеного договору про відкриття поточного рахунку на вклад «Пенсійний» у сторін договору виникли цивільні права та обов'язки продавця та покупця, що регулюються Законом України «Про захист прав та споживачів».

При вирішенні спорів про захист прав споживачів слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції обґрунтовано у оскаржуваному рішенні зазначив, що відмовляючи позивачеві у поверненні коштів, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. Зокрема, у абз. 1 ст. 1 Протоколу вказано, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених з законом і загальними принципами міжнародного права».

Згідно із п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що відповідач не виконав свого обов`язку перед позивачем, чим порушено його право як споживача на своєчасне виконання такого обов'язку, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідач порушив вимоги ст. 625 ЦК України, тому зобов'язаний сплатити загальну суму боргу в розмірі 28458,36 грн., в т.ч. 20948,99 грн. - заборгованість за рахунком, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 13.03.2015 року до моменту звернення до суду 11.04.2016 року в розмірі 6829,37 грн. та 3% річних - 680,0 грн., згідно розрахунку проведеного позивачем у позовній заяві (а.с. 2 зворот).

Доводи апелянта про те, що не підлягали стягненню такі виплати з об'єктивних причин, а саме у зв'язку з кримінальним провадженням щодо працівника банку, який вчинив злочин, не відповідають нормам права, що регулюють спірні правовідносини та не є підставою для скасування законного по суті судового рішення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» відхилити.

Рішення Тлумацького районного суду від 19 червня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

І.О. Максюта

Л.В. Ясеновенко