Ухвала

іменем україни

25 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору та визнання факту відсутності майнових прав за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 14 вересня 2007 року, укладений між ним та публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), предметом якого була застава майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та визнати відсутність майнових прав ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на вказану вище квартиру.

Посилався на те, що на час укладення вказаного договору відповідно до Закону України «Про іпотеку» майнові права на окремі приміщення у житловому будинку не могли бути предметом іпотеки.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 14 вересня 2007 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3

Визнано такими, що відсутні майнові права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 13 вересня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит на будівництво квартири на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 18 016,25 доларів США з терміном повернення до 13 вересня 2017 року та сплатою 11,5 % річних.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 14 вересня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є майнові права на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, право власності на яке виникне у іпотекодавця після закінчення будівництва та здачі в експлуатацію (п. 1.2 договору іпотеки).

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що 14 вересня 2007 року під час укладення іпотечного договору були порушені положення ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору), оскільки майнові права на окремі приміщення у житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. Крім того, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки такий строк розпочався з дня отримання позивачем вимоги банку про дострокове виконання кредитних зобов'язань, тобто з 25 травня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду з позовом 03 лютого 2016 року, ОСОБА_5 просив визнати недійсним договір іпотеки, укладений ним із ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 14 вересня 2007 року.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач, зокрема, посилався на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду та просив його застосувати (а. с. 30).

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, визнаючи недійсним договір іпотеки від 14 вересня 2007 року, вважав обґрунтованим твердження позивача про те, що перебіг позовної давності для звернення з даним позовом розпочався у червні 2015 року, тобто тоді, коли останній дізнався про прийняття Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області рішення у справі про стягнення з ОСОБА_5 кредитної заборгованості..

Тобто, суд виходив із настання строків виконання зобов'язань.

При цьому, не звернув увагу на те, що предметом спору є не зобов'язальні правовідносини, а недійсність правочину, укладеного 14 вересня 2007 року.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Проте апеляційний суд на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на вищезазначене уваги не звернув, правову позицію Верховного Суду України не врахував, не встановив та не перевірив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності, та дійшов помилкового висновку про те, що право у ОСОБА_6 на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки виникло лише з 25 травня 2014 року, тобто з часу ухвалення Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області рішення про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором.

Крім того, погодившись із рішенням суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд не надав належної оцінки тому факту, що іпотекодавцем за оспорюваним договором іпотеки є сам ОСОБА_3, який на день укладення оскаржуваного правочину своїм підписом підтвердив укладення договору іпотеки, що, у свою чергу, також свідчить про те, що з вересня 2007 року йому було відомо про вчинення цього правочину.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик