Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 15 березня 2017 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.

при секретарі Чернишовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради та ОСОБА_2, треті особи - Пята Запорізька державна нотаріальна контора та ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду зі своїм вищезгаданим позовом.

В позові вказує, що вона є спадкоємцем після померлого батька ОСОБА_3, померлого 14 листопада 2013 року.

Спадкове майно складає житловий будинок № 28 по вул.. Підлісній в м. Запоріжжі.

Зазначене майно належало ОСОБА_4, померлій 9 березня 2002 року, яка прийняла спадщину за законом після померлого чоловіка - ОСОБА_5, але не оформила своїх спадкових прав. Після померлої ОСОБА_4 спадщину прийняв її син ОСОБА_3 та внук померлої ОСОБА_2 - в порядку спадкування за законом, вони прийняли спадщину, але не оформили свої спадкові права.

Позивач просить суд визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину житлового будинку № 28 по вул. Підлісній в м. Запоріжжі.

В судовому засіданні представник позивача наполіг на позові за вищевказаними підставами, представник Запорізької міської ради у судове засідання не явився, при цьому подав суду заяву, якою просив справу розглядати без їх участі, не заперечуючи проти заявлених позовних вимог.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин заявлений позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцю після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 9 березня 2002 року померла ОСОБА_4, про що слідує із свідоцтва про її смерть серії.

Після її смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_2

При цьому факт кровного споріднення позивача із ОСОБА_3 належно не підтверджується свідоцтвом про народження позивача від 07.02.1987 року, де батьком ОСОБА_6 (натепер у шлюбі ОСОБА_1Є.) записаний ОСОБА_7

Після смерті ОСОБА_3, що сталася 14 листопада 2013 року, у встановлений законом термін, а саме 11грудня 2013 року, позивач по справі звернулася до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Проте, 24.02.15 р. державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_3 на житловий будинок № 28 по вул. Підлісній в м. Запоріжжі, оскільки наданих позивачем документів не вистачило нотаріусу для вчинення нотаріальної дії.

Крім того встановлено, що земельна ділянка № 28 по вул. Підлісній в м. Запоріжжі (колишня адреса - м. Запоріжжя, селище ДД, квартал 302, місце 3) була надана ОСОБА_5 на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.09.1967 р.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_5 з виконкомом Запорізької міської ради 27 листопада 1967 року був укладений Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на підставі особистої власності із кількістю кімнат від однієї до пяти включно.

Такий договір було нотаріально посвідчено, а згодом і зареєстровано у ОП «ЗМБТІ» 23 лютого 1968 року, про що вбачається із самого примірника договору.

Слід зазначити, що кровна спорідненість ОСОБА_5 та ОСОБА_4, як батьків, що при цьому перебували у шлюбі між собою, вбачається саме із ОСОБА_7, про що слідує із свідоцтва про народження останнього.

Крім того, відповідно до 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ.

Розяснено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності жилого будинку можуть бути нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі нотаріально посвідчених договорів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку (п. 14 Інструкції).

Тобто названі договори визнавались такими, що підтверджують право приватної власності, але лише за умови прийняття побудованого будинку в експлуатацію.

Отже, за наявності документу про прийняття побудованого будинку в експлуатацію доказом набуття права власності на спірний житловий будинок ОСОБА_5 міг би бути укладений нимз виконкомом Запорізької міської ради Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на підставі особистої власності із кількістю кімнат від однієї до пяти включно.

Проте доказів прийняття спірного житлового будинку в експлуатацію стороною позивача суду так і надано не було.

Наполягаючи на позові, сторона позивача послалася на те, що спадкодавець набув право власності на житловий будинок № 28 по вул. Підлісній в м. Запоріжжі.

Згідно з ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В якості доказів набуття спадкодавцем права власності на спірне нерухоме майно сторона позивача послалася на технічний паспорт від 21.11.1986 року та Договір від 27 листопада 1967 року про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на підставі особистої власності із кількістю кімнат від однієї до пяти включно.

Натомість, ані технічний паспорт (де спадкодавець навіть зазначений у якості користувача, а не власника), ані вказаний договір жодним чином не містять посилань про право власності ОСОБА_5 на спірний житловий будинок, більш того, посилання позивача на технічний паспорт взагалі не витримують критики суду, оскільки він не є правовстановлюючим документом, а лише технічною документацією на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Натомість, подані стороною позивача докази не свідчать про належне набуття спадкодавцем права власності на спірне нерухоме майно, яке хоча і було збудовано на законних підставах, про що саме і свідчить лист ТОВ «ЗМБТІ» від 19.11.2015 року, але щодо такого нерухомого майна, як обєкта права власності, відсутні усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент його будівництва, через що суд не знаходить законних підстав для задоволення заявленого позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 391, 182, 334, 1220, 1223, 1258-1261 ЦК України, ст.ст. 529, 548, 549 ЦК України в ред. 1963 року, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Запорізької міської ради та ОСОБА_2, треті особи - Пята Запорізька державна нотаріальна контора та ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя П.В. Зарютін