Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Авалян Н.М.
Справа № 428/2096/16-ц
Провадження № 22ц/782/198/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах :

головуючого - Авалян Н.М.

суддів Лозко Ю.П., Орлова І.В.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 лютого 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив

19 лютого 2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з вказаним позовом, який уточнив та в якому просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 29 березня 2007 року № SAMDN8777, яка утворилась станом на 08 квітня 2016 року у розмірі 611213,38 грн., з яких: 71141,26 грн. - заборгованість за кредитом, 168236,59 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 346346,57 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 25488,96 грн. - заборгованість зі сплати комісії.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № SAMDN8777 в розмірі 71141,26 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Позивач не погоджується з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позову та просить рішення суду скасувати в оскаржуваній частині і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушені норми матеріального та процесуального права .

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому апеляційний суд, виходячи з принципу диспозитивності, відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду виключно в межах доводів апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, але просив апеляційний суд вийти за межі доводів апеляційної скарги, скасувати рішення суду в цілому та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні кредитні правовідносини.

29 березня 2007 року ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 уклали договір № SAMDN8777 та додаткову угоду № 2 до договору, згідно із якими банк надав ОСОБА_3 пакет послуг щодо відкриття карткового рахунку та видав йому платіжну карту. Також банк надав ОСОБА_3 кредитній ліміт в сумі 91032 грн. на строк до 28 березня 2016 року на наступні цілі: 86500 грн. - на придбання автомобіля; 34 грн. - на оплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; 4498 грн. - на оплату страхових платежів.

Процентна ставка за кредитним лімітом встановлена сторонами у розмірі 0,75 % на місяць, тобто 9 % на рік, а також щомісячно в розмірі 0,5 % від суми виданого кредитного ліміту комісії за резервування засобів згідно із п. 31 даної угоди та винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно із п. 39 даної угоди.

В пункті 1.2 додаткової угоди № 2 визначено, що погашення заборгованості за цією угодою здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період уплати, за який приймається період з 01 по 20 число кожного місяця, Клієнт повинен вносити на Картрахунок грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1957,19 грн. для погашення заборгованості за угодою, яка складається з кредитного ліміту, відсотків, винагороди, комісії.

Згідно із пунктом 16.3 додаткової угоди № 2 при порушенні Клієнтом зобов'язань, передбачених даною угодою, Банк на власник розсуд має право, зокрема, зажадати від Клієнта дострокового повернення кредитного ліміту, сплати винагороди та відсотків за його використання.

Згідно із пунктом 16.6 додаткової угоди № 2 Банк має право стягнути кредитний ліміт до настання дати, яка передбачена в п. 1.1 угоди, при настанні умов, які передбачені пунктом 16.3.

Відповідно до пункту 23 додаткової угоди № 2 при порушенні Клієнтом зобов'язань по погашенню кредитного ліміту, Клієнт сплачує Банку відсотки за користування кредитним лімітом в подвійному розмірі, вказаному в п.п. 1.1 на місяць, які нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за лімітом.

ПАТ КБ "Приватбанк" виконав своє зобов'язання за вказаним договором, перерахувавши кредитні кошти на оплату ОСОБА_3 вартості автомобіля марки Опель в розмірі 86500 грн., страхової премії в загальному розмірі 4498 грн., оплати за реєстрацію рухомого майна в розмірі 34 грн.

ОСОБА_4 належним чином не виконав свої договірні зобов'язання. Станом на 08 квітня 2016 року має заборгованість з тіла кредиту в розмірі 71141,26 грн.

На вказану заборгованість Банком нараховані: проценти за користування кредитом в розмірі 168236,59 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 346346,57 грн. та комісія в розмірі 25488,96 грн.

Відмовляючи в задовленні позову про стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 168236,59 грн., суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок заборгованості за процентами був проведений позивачем, виходячи з підвищеної відсоткової ставки за договором 21 % річних, а також виходячи з простроченої процентної ставки в розмірі 42 % річних. Таке підвищення процентної ставки було здійснено позивачем з порушенням умов кредитного договору.

Відповідно до пункту 16.1 додаткової угоди № 2 Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитним лімітом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому Банк надсилає Клієнту письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої відсоткової ставки.

З договору № SAMDN8777 та додаткової угоди № 2 до вказаного договору вбачається, що місце проживання позичальника ОСОБА_3 вказано за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.тверська, 19 кв.38. Згідно з паспортними даними ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, банк в разі збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку мав надіслати відповідачу повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої відсоткової ставки на одну із двох адрес відповідача: на вказану у договорі адресу або на адресу реєстрації місця проживання відповідача.

Разом з тим, з копії реєстру № 742 avt від 07.01.2009 року вбачається, що повідомлення про зміну відсоткової ставки було надіслано Банком засобами поштового зв'язку на наступну адресу на ім'я відповідача: АДРЕСА_1.

Жодних доказів того, що відповідач будь-коли мешкав за вищевказаною адресою до суду надано не було. Представник позивача в судовому засіданні не змогла пояснити, чому повідомлення про зміну відсоткової ставки було надіслано Банком саме на вищевказану адресу на ім'я відповідача. Документ без назви та дати на аркуші справи 46, том 1, де вказана адреса відповідача: .Сєвєродонецьк, АДРЕСА_2. суд вважав недостовірним доказом надіслання будь-якого повідомлення відповідачу, адже на цьому документі немає жодних підписів, печаток, штампів, відміток працівників установи поштового зв'язку.

Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку було проведено позивачем із порушенням умов пункту 16.1 додаткової угоди № 2, укладеної між сторонами, а тому таке збільшення відсоткової ставки не може вважатися правомірним. Розрахунок заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом (21 % річних та 42 % «прострочених» річних) було проведено позивачем із суттєвим порушенням умов договору, у зв'язку із чим такий розрахунок в частині нарахування позивачем відсотків за користування кредитом є повністю необґрунтованим.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду та зауважує наступне.

Не можна не погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що відповідно до договору, відповідач взяв на себе зобов'язання не тільки повернути кредит, а й сплатити відсотки за користування кредитом, оскільки основними ознаками кредиту є строковість, платність і зворотність.

Разом з тим на позивача законом покладається обов'язок представити докази щодо розміру заборгованості по відсоткам.

Відповідно до статей 11, 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію. Обов'язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

На підтвердження розміру заборгованості позивачем представлений розрахунок, з якого вбачається, що відсотки були нараховані, виходячи з підвищеної ставки.

Оскільки суд дійшов висновку, що таке підвищення було здійснено з порушенням умов кредитного договору, суд мав перевірити розрахунок та визначити розмір заборгованості по відсоткам, виходячи з первинної процентної ставки.

Під час апеляційного розгляду справи апеляційний суд вжив заходи для перевірки розрахунку заборгованості, для чого в судове засідання був викликаний представник позивача. Але представник позивача не міг надати пояснення щодо розрахунку заборгованості, вказавши на те, що розрахунок проведений запровадженою в банку спеціальною програмою. Формули або алгоритми перевірки розрахунку представник позивача також пояснити не міг. Представнику позивача було запропоновано представити для порівняння розрахунок, виходячи з первинно встановленої процентної ставки, для чого в судовому засіданні оголошувалась перерва. Але такий розрахунок суду не наданий.

Апеляційний суд зауважує, що розрахунок заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача, які він зобов'язаний був роз'яснити суду. Суд не є фахівцем в банківських розрахунках, а тому за відсутності відповідних фахових роз'яснень позбавлений можливості самостійно перевірити та визначити розмір заборгованості по відсоткам.

З вказаних вище підстав апеляційний суд вважає, що рішення суду в зазначеній частині є обґрунтованим на підставі тих доказів, які надані позивачем.

Відмовляючи в задовленні позову про стягнення комісії у розмірі 25488,96 грн., суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 31 додаткової угоди № 2 комісія сплачується при достроковому повному погашенні кредитного ліміту. Однак таке погашення позичальником не здійснювалось, а тому банком безпісдтавно нарахована комісія.

Цей висновок суду є правильним та не заперечується в апеляційній скарзі позивачем, але позивач вказує на те, що нарахування комісії було здіснено на підставі пунктів 1.1 та 39 додаткової угоди №2, якими передбачено нарахування щомісячної комісії у розмірі 0,5% від суми виданого кредитного ліміту за резервування ресурсів та при здійсненні додаткового моніторінгу погашення кредитного ліміту по картрахунку.

Вказаний довід апеляційної скарги частково заслуговує на увагу, оскільки суд першої інстанції не дав оцінки зазначеним умовам договору, однак ця помилка суду є формальною та не призвела до неправильного вирішення спору в зазначеній частині, виходячи з наступного.

До правовідноси сторін підлягають застосуванню норми Закону України "Про захист прав споживачів", що регулюють надання банківських послуг споживчого кредитування, оскільки положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 цього Закону з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

В розумінні Закону України "Про захист прав споживачів" резервування ресурсів та здійснення моніторінгу погашення кредитного ліміту по картрахунку не є банківською послугою, яка надана позичальнику, а тому нарахування комісії за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, є незаконним. (зазначений правовий висновок висловлений Верховним судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16).

З вказаних підстав позов в частині стягнення комісії є необґрунтованим з нормативної точки зору.

Відмовляючи в задовленні позову про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 346346,57 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 32 додаткової угоди № 2 при порушенні Клієнтом будь-якого із обов'язків, що передбачені п. 17.2, 17.3 даної угоди, Банк має право нарахувати, а Клієнт зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,1 % від суми поточної заборгованості за кредитним лімітом, але не менше 30 гривень за кожний факт виникнення прострочення.

Із вказаного пункту вбачається, що пеня сплачується за кожний факт виникнення прострочення за договором в розмірі 0,1 % від суми поточної заборгованості. При цьому з наданого позивачем розрахунку вбачається, що факти виникнення прострочення та обчислення розміру пені від суми поточної заборгованості проводилися позивачем виходячи з розміру відсотків 21 % річних та 42 % "прострочених" річних, що вже було визнано судом неправомірним. Отже, розрахунок в частині нарахування позивачем суми пені відповідачу також є повністю необґрунтованим.

Виходячи із вказаних відсотків також встановлювалися факти порушення відповідачем своїх обов'язків за договором та визначався розмір пені в розмірі 0,1 % від суми поточної заборгованості, яка в свою чергу складалася в тому числі з розміру несплачених відсотків (21 % річних та 42 % "прострочених" річних).

Апеляційний суд частково погоджується з висновком суду та зауважує наступне.

При вирішенні справи в зазначеній частині суд першої інстанції не застосував до правовідносин сторін Закон України №1669- VII від 02 вересня 2014 року "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції".

Зазначеним Законом з 14 квітня 2014 року був ведений мораторій на нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики.

Враховуючи що відповідач зареєстрований та проживає в населеному пункті, де проводиться антитерористична операція (м.Сєвєродонецьк Луганської області) нарахування йому пені з 14 квітня 2014 року є незаконним.

Що стосується пені, яка нарахована до вказаної дати, то висновок суду про необґрунтованість позову апеляційний суд вважає правильним, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції у повній мірі виконав свій процесуальний обов'язок сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи та створив необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи.

Як зазначено вище, розрахунок заборгованості пені є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача, які він зобов'язаний був роз'яснити суду. Суд не є фахівцем в банківських розрахунках, а тому за відсутності відповідних фахових роз'яснень, які позивачем не були надані, позбавлений можливості самостійно перевірити та визначити розмір пені.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Що стосується доводів відповідача, то вони також не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції врахував та зазначив про це в рішенні, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність (постанови ВСУ від 24.06.2015 № 6-738цс15, від 18.03.2015 № 6-25цс15). Заява про застосування позовної давності може бути подана лише під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 № 6-246цс14).

Відповідач, не оскаржуючи рішення суду, просить вийти за межі доводів апеляційної скарги та скасувати рішення суду в цілому і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому у ч. 3 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Безпідставний вихід за межі доводів апеляційної скарги є порушенням принципів диспозитивності та змагальності процесу (ст. ст. 10, 11 ЦПК України).

Крім того, можна вийти за межі доводів апеляційної скарги при наявності апеляційної скарги відповідача і підстав для цього, а відповідач апеляційної скарги взагалі не подавав.

Вищенаведене дає підстави для висновку про те, що ухвалене у справі рішення підлягає залишенню без змін з підстав, передбачених статтею 308 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Підсумовуючи наведене, керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, 315, 317, 319, 323-325, 327 ЦПК України,

ухвалив

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 лютого 2017 року в частині, що оскаржується, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Авалян Н.М.

Судді Лозко Ю.П.

ОСОБА_5