У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: ОСОБА_1 і представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Рівненського міського суду від 8 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат і суми трьох відсотків річних за прострочення грошового зобов'язання,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків за наслідками протизаконної бездіяльності Державної казначейської служби України. Свої вимоги мотивував інфляційними втратами і наявністю для стягнення трьох відсотків річних за прострочення відповідачем грошового зобов'язання.

Рішенням Рівненського міського суду від 8 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з Державної казначейської служби України на користь позивача 1 706,70 гривень та 72,70 гривень судового збору.

На рішення суду ОСОБА_1 у частині відмовлених позовних вимог та Державна казначейська служба України в частині задоволених позовних вимог подали апеляційні скарги, де покликались на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

ОСОБА_1 на обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначав, що поза увагою суду залишено його правове обґрунтування порушених прав та прав на відшкодування завданої йому шкоди, що передбачено ст. 56 Конституції України та нормами ст.ст. 22, 1166 ЦК України. Судом не з'ясовано та не надано правової оцінки причинно-наслідкового зв'язку між обставинами, які встановлені двома судовими рішеннями. Тобто протизаконності бездіяльності Державної казначейської служби України щодо тривалого невиконання судового рішення про стягнення на його користь 18 282 гривень з 22 вересня 2014 року до 30 березня 2017 рок, а також знецінення цих коштів за час незаконної затримки виконання судового рішення з підстав інфляційних процесів у державі, що вважав матеріальною шкодою, на відшкодування якої йому надано право, передбачене законом.

Вважав не застосованим матеріальний закон, який підлягав застосуванню. Тобто застосовані повинні бути положення ст.ст. 22, 625, 1166 ЦК України та ст. 56 Конституції України. Однак судом застосовано до спірних правовідносин Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати".

Судом не встановлено, що між сторонами існують деліктні зобов'язання на підставі чинних судових постанов, які врегульовані ст. 1166 ЦК України.

Не врахованими судом є вимоги ч.3 ст. 386, ч.1 ст. 1166 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також посилався на міжнародну практику, яка висловлена у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Сокур проти України", яким встановлено право на виконання судового рішення без надмірних затримок.

Так, протягом невиконання судового рішення з 22 вересня 2014 року по 30 березня 2017 року в країні відбувалися інфляційні процеси. Внаслідок цього належні йому від боржника кошти певною мірою знецінилися, що зумовлює наявність шкоди в розумінні ст. 1166 ЦК України. Тому він набув право на збереження реальної суми несплачених коштів, що становить 16 490 гривень.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог скасувати та стягнути з відповідача шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь 16 490 гривень.

Державна казначейська служба України, обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу зазначала, що 30 березня 2017 року нею перераховано на рахунок ОСОБА_1 кошти в сумі 18 525,60 гривень згідно з виконавчим листом, виданим Рівненським міським судом 27 листопада 2014 року. Вважає, що після виплати основної суми з відповідача було безпідставно стягнено компенсацію на користь позивача в розмірі 1 706, 70 гривень.

Посилається на ч.1 ст. 23 Бюджетного кодексу України та Рішення Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року (справа про відшкодування шкоди державою) і вважає, що оскільки Державна казначейська служба України жодної шкоди ОСОБА_1 не заподіяла, тому не вбачається підстав для стягнення коштів безпосередньо з відповідача.

Виконання судових рішень у таких категоріях справ, у т.ч. й виплати компенсації за порушення встановленого законом строку, перерахування коштів при виконанні таких рішень здійснюється за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504040 "Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою". Розмір цих коштів щорічно передбачається Законом України "Про Державний бюджет України", а не за рахунок коштів, які безпосередньо передбачені органам відповідача.

Законодавство не встановлює строків виплати компенсації у зв'язку з порушенням термінів перерахування коштів за рішенням суду, адже перерахування відповідних коштів згідно з п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України та п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, може бути здійснено лише в порядку черговості надходження документів про стягнення коштів.

На даний час на виконанні знаходяться рішення судів на суму понад 3,5 мільярдів гривень, що надійшли раніше ніж рішення про нарахування компенсації на користь ОСОБА_1 Виконання рішення поза чергою є неможливим, оскільки призведе до перевищення повноважень працівників Державної казначейської служби України та порушення принципу рівності стягувачів перед законом. Законодавством України не передбачено будь-яких виключень, які можуть вплинути на зміну черговості при виконанні виконавчих документів у таких категоріях справ. Перерахування коштів стягувачам із затримкою відбувається не через протиправні дії або бездіяльність відповідача, а через наявність сформованої черги виконання рішень судів.

Таким чином, питання перерахування коштів на користь позивача відповідно до рішення про виплату компенсації від 26.07.2017 року № 104 залежить від визначеного у Законі України "Про Державний бюджет України" (на відповідний рік) обсягу коштів за КПКВК 3504040, суми коштів за виконавчими документами, що надійшли і підлягають виконанню за цією програмою та від затвердженого Міністром фінансів України розпису виконання бюджету, а не від рішень чи дій посадових осіб органів Державної казначейської служби України.

З наведених міркувань просить оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове - про відмову в позові у цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційних скарг.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із часткової доведеності та обґрунтованості позову, оскільки не нараховується сума індексації та компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати не на виконання рішення про стягнення інфляційного збільшення, а чинним законодавством не передбачено такого об'єкта індексації та компенсації грошових доходів населення як суму інфляційного збільшення.

Щодо стягнення суми трьох процентів річних, то з урахуванням вимог ч. 4 ст. 3, ч. 6 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" місцевим судом обчислено і стягнуто 1 706, 70 гривень.

З такими висновками погоджується й колегія суддів.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 22 вересня 2014 року стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне на користь ОСОБА_1 18 282 гривень інфляційного збільшення суми розрахунку пенсії та 243,6 гривень судового збору. Виконавчий лист від 27 листопада 2014 року прийнято до виконання Державною казначейською службою України 5 грудня 2014 року.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року, що набрала законної сили 18 січня 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено повністю, визнано незаконною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2014 року про стягнення з Управління Пенсійного фонду України у м. Рівне на користь ОСОБА_1 18 282 гривень інфляційного збільшення суми розрахунку пенсії та 243,60 гривень судового збору, стягнуто з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь позивача на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22.04.2014 року кошти в сумі 18 282 гривень інфляційного збільшення суми розрахунку пенсії та 243,60 гривень судового збору.

Виконавчий лист №1 від 26 січня 2016 року про стягнення коштів, де боржником є Державний бюджет України в особі Державної казначейської служби України, та виконавчий лист №2 від 26 січня 2016 року про присудження судового збору, де боржником є Державна казначейська служба України, були прийняті до виконання, але в установлений ч.4 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" тримісячний строк Державна казначейська служба України цього рішення не виконала.

11 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом в Рівненський окружний адміністративний суд про визнання незаконною бездіяльності Державної казначейської служби України щодо виконання рішення Рівненського міського суду від 22 вересня 2014 року та стягнення з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України коштів на виконання рішення Рівненського міського суду від 22 вересня 2014 року в сумі 18 282 гривень інфляційного збільшення суми пенсії та 243,60 гривень судового збору.

Рівненським окружним адміністративним судом 28 грудня 2016 року при розгляді справи за позовом про визнання незаконною бездіяльності Державної казначейської служби України щодо невиконання судового рішення ухвалено постанову про відмову в задоволенні позову, але чинною постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року ця постанова Рівненського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2016 року скасована та ухвалена нова - про задоволення вимог ОСОБА_1 щодо визнання незаконною бездіяльності Державної казначейської служби України щодо виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 21.10.2015 року про стягнення з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на користь позивача на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2014 року кошти в сумі 18 282 гривень інфляційного збільшення суми розрахунку пенсії та 243,60 гривень судового збору.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індексація здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Відповідно до ст. 1 цього Закону індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" № 1078 від 17.07.2003 року базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення індексації стипендії вважається місяць, в якому відбувається підвищення.

Згідно із абз. першим-другим, четвертим-п'ятим п. 1.1 Порядкупроведення індексації грошових доходів населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року, підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 06.02.2003 № 491-IV. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Згідно із абз. першим, п'ятим, шостим п. 4 зазначеного Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Відповідно до абз. першого-четвертого п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У випадках порушення встановлених строків виплати працівникові доходів надається право на компенсацію відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок, що в цій частині позовних вимог слід відмовити, адже ОСОБА_1 вимагає нарахувати індексацію та компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати на невиконання рішення про стягнення інфляційного збільшення, тоді як чинним законодавством не передбачено такого об'єкта індексації і компенсації грошових доходів населення як суму інфляційного збільшення.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України визначено, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України.

Відповідно до п.п. 5 п. 4 "Положення про Державну казначейську службу України", що затверджене Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України (Казначейство України) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду зокрема.

Положеннями ст. 25 Бюджетного кодексу України, пунктом 9 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, пунктом 35 "Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845, визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (тобто Державна казначейська служба України), здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду для відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень,

Окрім того, гарантії держави щодо виконання судових рішень та особливості їх виконання встановлено Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", відповідно до норм якого держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган.

Щодо інших позовних вимог, то судом правильно звернуто увагу на ту обставину, що згідно із ч. 4 ст. 3, ч.6 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Згідно з ч.1 ст. 5 даного Закону в разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, стягувачу виплачується компенсація в розмірі 3% річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно із копією платіжного доручення №4 (№82878000) від 29 березня 2017 року ОСОБА_1 виплачено кошти за рішенням суду №569/12681/14-ц в сумі 18 525,60 гривень.

Матеріали справи містять рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів від 26 липня 2017 року, про стягнення суми нарахованої компенсації в розмірі 1 706,70 гривень. Оскільки відповідачем доказів про сплату цих коштів ОСОБА_1 надано суду не було, тому суд прийшов до обгрунтованого висновку, що з Державної казначейської служби України на користь позивача підлягає стягнення сума нарахованої компенсації відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" в розмірі 1 706,70 гривень.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, - в частині стягнення суми трьох процентів річних, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов частково, стягнувши із відповідача на користь ОСОБА_1 1 706, 70 гривень суми трьох процентів річних.

Обгрунтовано відмовлено судом у позові про стягнення інфляційних втрат, про що зроблено відповідні висновки, які грунтуються на законі.

Щодо доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України про відсутність грошових коштів на виконання рішення суду та про існування черговості списання присуджених коштів, то колегія суддів не знаходить ці обставини як підставу для відмови в позові повністю.

Інші твердження Державної казаначейської служби України - про відсутність вини у виникненні спору та настанні цивільно-правової відповідальності, а також неналежності відповідача є необгрунтованими і не враховуються апеляційним судом.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невідповідність висновків суду обставинам справи, а саме, що спірні права та обов'язки регулюються ст.ст. 22, 386 і 1166 ЦК України. Так, при зверненні до суду позивач обгрунтовував свої матеріально-правові вимоги виключно нормами Законів України "Про індексацію грошових доходів населення" та "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Між тим, згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Якраз тому міський суд уточнив підстави позову ОСОБА_1 й застосував норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. При цьому правильно не врахував норми ст.ст. 22, 386 і 1166 ЦК України, а також відповідних Рішень Європейського суду з прав людини, які не регулюють даних відносин між сторонами.

Крім того, колегія суддів вважає, що для застосування деліктної відповідальності необхідною є наявність складу правопорушення, а саме протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; наявності шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду. Цієї ж позиції дотримується Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди".

Натомість спірні правовідносини очевидно виникли не із відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, - як на цьому помилково наполягав позивач.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

В силу вимог ст.ст. 82, 88 ЦПК України відстрочення судом судового збору не звільняє сторону від його оплати, а тому з відповідача слід стягнути в дохід держави 704 гривні даного виду судових витрат.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 8 вересня 2017 року залишити без змін.

Стягнути із Державної казначейської служби України в дохід держави 704 (сімсот чотири) гривні судового збору.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: