АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5094/17 Справа № 203/5944/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Колесніченко О. В. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвій Л.О.,Пидищи М.М.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом на предмет визнання удаваним договору дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Ричкою Ю.О., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і встановлення, що вказаний договір є договором купівлі-продажу з моменту укладення, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що укладення правочину у формі договору дарування здійснено на прохання відповідача, який зазначив, що йому потрібні терміново кошти на лікування, а також з метою зменшення витрат на нотаріальне посвідчення, оскільки нерухоме майно перебувало у власності відповідача менше трьох років, проте насправді за відчужувану квартиру відповідачу сплачено 148367,00 грн. згідно складеної останнім розписки, тому позивач вважав такий договір купівлею-продажем, у зв'язку з чим, посилаючись на 235 ЦК України просив визнати укладений договір удаваним (а.с.2-4).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним - відмовлено (а.с.80-82).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суд 1 інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 86-94).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, скасувавши рішення суду та ухваливши нове рішення про задоволення вимог про визнання правочину удаваним, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. посвідчений за реєстровим № 1310 договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_3 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдарованим) за умовами якого дарувальник передав у власність обдарованому безоплатно квартиру АДРЕСА_1, ринковою вартістю 148367,00 грн., в розмірі якої сторони і оцінили дар (п.1, 4, 5 договору).

За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 липня 2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 07 липня 2015 року (а.с. 9).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції, виходив з того, що позивачем не доведена наявність спору про цивільне право та обставини його порушення, невизнання чи оспорення прав позивача при укладенні правочину 07 липня 2015 року, за яким останній набув квартиру АДРЕСА_1, як і не доведена доказами наявність волевиявлення сторін на настанні інших правових наслідків від укладеної угоди ніж тих, які досягнуті, а відтак, за недоведеності спору про право відсутні і підстави для захисту в судовому порядку згідно ст. 15 ЦПК України у спосіб визначений ст. 16 ЦК України за правилами ст. 235 ЦК України.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зазначене положення статті цього Кодексу відображає сутність договору дарування і вказує на його основну відмінність від оплатних договорів - перехід права власності на предмет договору до обдарованого без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 ЦК України містить вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони на справді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

В п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним.

Як вбачається із матеріалів справи, 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. посвідчений за реєстровим № 1310 договір дарування квартири між ОСОБА_3 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдарованим) за умовами якого дарувальник передав у власність обдарованому безоплатно квартиру АДРЕСА_1, ринкова вартість якої - 148367,00 грн.

Однак, як зазначив позивач та вбачається зі справи, укладаючи спірний правочин, сторони на меті мали приховати інший правочин, а саме купівлі-продажу, про що свідчить і розписка ОСОБА_3 про отримання ним від ОСОБА_2 коштів в сумі 148367,00 грн. за продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с.11), проти чого відповідач не заперечував.

Враховуючи вищевикладене та те, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідало їх внутрішній волі, апеляційний суд прийшов до висновку, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

На підставі вище викладеного колегія суддів приходить до висновку, що договір дарування є удаваною угодою, оскільки його було укладено для приховання іншого договору, який на справді було вчинено. При укладенні договору дарування між сторонами відбувся факт передачі грошей за придбане майно, в дійсності метою даного договору була купівля-продаж, а тому необхідно визнати договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Ричкою Ю.О., реєстровий номер 1310 - удаваним правочином, та визнати його договором купівлі-продажу.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2017 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним - задовольнити.

Визнати договір дарування НАО 488078 від 07.07.2015 року квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Ричкою Ю.О., реєстровий номер 1310, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - удаваним.

Встановити, що договір дарування НАО 488078 від 07.07.2015 року квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Ричкою Ю.О., реєстровий номер 1310, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є договором купівлі-продажу з моменту укладення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Судді: