Справа № 361/8810/15-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/3924/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 02.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

02 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Сушко Л.П., Таргоній Д.О.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя і поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю житлового будинку та поділ спільного майна подружжя , -

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на таке.

В період з 18 березня 1994 року по 13 червня 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2

За час шлюбу, за спільні кошти ними було збудовано житловий будинок з господарськими спорудами № 13 по вул. Південній у с. Богданівці Броварського району Київської області, право власності на який було оформлено за ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21 вересня 2009 року.

Крім того, за час шлюбу ними було придбано автомобіль «Renault Kangoo», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Вважав, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і належить їм у рівних частках. Проте, оскільки вони припинили шлюбні відносини, то згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ними не досягнуто.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив суд визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя вказаний житловий будинок з господарськими спорудами та зазначений транспортний засіб. Також просив здійснити поділ вказаного житлового будинку з господарськими спорудами та автомобіля, визнати за кожним з них право власності на ? частину спірного майна.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що житловий будинок з господарськими спорудами № 13 по вул. Південній у с. Богданівці Броварського району Київської області будувався за її особисті кошти, які їй надала дочка ОСОБА_4, а саме 300 тис. грн. отримані ОСОБА_4 на підставі договору позики від 22 січня 2007 року, та 427 300 грн. отримані на підставі договору про надання споживчого кредиту від 7 березня 2007 року.

Вважала, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами є її особистою приватною власністю.

З урахуванням наведеного ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами № 13 по вул. Південній у с. Богданівці Броварського району Київської області та визнати за сторонами право власності на транспортний засіб «Renault Kangoo», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 по ? частині за кожним.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок № 13 по вул. Південній у с. Богданівці Броварського району Київської області та автомобіль «Renault Kangoo», номерний знак НОМЕР_1.

Поділено майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а саме вищевказаний будинок та автомобіль.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину автомобіля.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину автомобіля. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду, задовольнивши частково первісний та зустрічний позови, з підстав його незаконності та необґрунтованості, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року залишено без змін рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року скасовано ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відповідно до правил ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 й відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірне майно було набуте подружжям за час шлюбу та за спільні кошти, то це майно є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу із визнанням за кожним права власності на ? частину спірного майна, тобто порівну.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, сторони з 18 березня 1994 року по 13 червня 2015 перебували у зареєстрованому шлюбі.

21 вересня 2009 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами № 13 по вул. Південній у с. Богданівці Броварського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно.

За ОСОБА_3 зареєстровано право власності на автомобіль «Renault Kangoo», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 22 липня 2015 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При розгляді справ про поділ майна подружжя слід мати на увазі, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: а) час набуття такого майна; б) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); в) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 1 липня 2015 року № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

Як вбачається з договору про участь у ФФБ №233-Б від 22 січня 2007 року та довідки ПАТ АКБ «Аркада» №1335/7 від 15 травня 2015 року, ОСОБА_2 уклала на інвестування будинку №169, за будівельною адресою: с. Богданівка, І черга будівництва, загальною площею 135,48 кв.м. Всього для інвестування 100% загальної площі будинку були внесені кошти в сумі 692 165,50 грн., які ОСОБА_2 сплатила готівкою за рахунок особистих коштів таким чином: 22 січня 2007р. 141 797,29 грн. (прибутковий ордер №49), 27 лютого 2007р. 64 809,65 грн. (прибутковий ордер №28), 07 березня 2007р. 396 499,32 грн. (прибутковий ордер №14), 11 квітня 2007р. 10 020,60 грн. (прибутковий ордер №43), 11 квітня 2007р. 10 020,60 грн. (прибутковий ордер №47), 11 травня 2007р. 14 266,98 грн. (прибутковий ордер №13), 14 липня 2007р. 54 751,06 грн. (прибутковий ордер №8) (а.с.47,119-137 т.1).

18 червня 2009 року між ТОВ «Корпорація розвитку Київської області» в особі президента ОСОБА_5 та ОСОБА_2 підписано ОСОБА_5 приймання-передачі житлового будинку з прибудованим гаражем (а.с.48, т.1).

21 вересня 2009 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами № 13 по вул. Південній у с. Богданівці Броварського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно ( а.с.46, т.1).

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції у даній справі, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року суд касаційної інстанції зазначив, що судом установлено, що отримані дочкою ОСОБА_2 ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики від 22 січня 2007 року та за договором про надання споживчого кредиту від 7 березня 2007 року були внесені ОСОБА_2 як платіж по договору про участь у фонді фінансування будівництва від 22 січня 2007 року спірного житлового будинку. Крім того, судом не враховано документи на підтвердження придбання будівельних матеріалів для проведення ремонтних робіт у вказаному будинку. Таким чином, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не надав належної правової оцінки доказам щодо наявності у ОСОБА_2 на момент будівництва спірного нерухомого майна коштів, які належали їй особисто. При цьому суд не перевірив, чи надав ОСОБА_3 належні та допустимі докази, що є його процесуальним обовязком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), того, що джерелом набуття спірного нерухомого майна були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Апеляційний суд зазначені вище докази, надані ОСОБА_2, належними та допустимими не визнав. Проте суд задовольнив позов ОСОБА_3, не звернувши уваги, що він не надав доказів набуття спірного житлового будинку за спільні, у тому числі його, кошти, чи унаслідок спільної праці й судом вони не встановлені.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що джерелом набуття вказаного нерухомого майна у період з січня по липень 2007 року були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Так, за вказаний період документально підтвердженими доходами подружжя ОСОБА_3 є : щомісячна заробітна плати ОСОБА_3 в період з 2005 по липень 2007 року складала від 987 грн. до 3600 грн.( а.с.93, т.1); щомісячна заробітна плати ОСОБА_2 в період з лютого по липень 2007 року складала від 1083 грн. до 2526 грн. ( а.с.122,т.1); 9 червня 2006 року ОСОБА_3 достроково розірвав договір депозиту в ПАТ ОСОБА_6 ОСОБА_5 з сумою 31 441 грн. ( а.с.148, т.1)

Водночас показання ОСОБА_2 про те, що джерелом фінансування інвестування та ремонту вказаного будинку були її особисті кошти, отримані від доньки ОСОБА_4Ю,, підтверджуються матеріалами справи.

Так, як видно з договору про надання споживчого кредиту № 0,, довідки банку № 58-2/04 від 03 лютого 2016 року та виписки по рахунку за період з 7 березня 2007 року по 1 лютого 2016 року, 07 березня 2007 року донька ОСОБА_2 ОСОБА_4 отримала споживчий кредит в АКБ «Укрсиббанк» в сумі 103590 швейцарських франків, що було еквівалентно 404000 грн. ( а.с.49-57, 267-269, т.1).

Того ж дня, 7 березня 2007 року, ОСОБА_2 сплатила готівкою в рахунок інвестування спірного будинку 396 499,32 грн. за прибутковим ордером № 14 ( а.с.47).

Суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України зазначені вище докази, надані ОСОБА_2, належними та допустимими не визнав. Проте суд задовольнив позов ОСОБА_3, не звернувши уваги, що він не надав доказів набуття спірного житлового будинку за спільні, у тому числі його, кошти, чи унаслідок спільної праці й судом вони не встановлені. За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України у звязку з неправильним застосуванням судом норми матеріального права, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

Аналіз та співставлення зазначених доказів щодо сплати ОСОБА_2 платежу за будівництво будинку 396 499,32 грн. 7 березня 2007 року, тобто в день отримання її донькою ОСОБА_4 майже однакової суми грошових коштів ( 404000 грн.), при відсутності доказів щодо наявності такої суми у подружжя ОСОБА_2, дають підстави вважати, що вказані кошти ОСОБА_2 отримала від своєї доньки ОСОБА_4, отже, були її особистою власністю.

За таких обставин, враховуючи, що всього на момент інвестування 1000% загальної площі будинку його вартість складала 692 165 грн. 50 коп., а внесені кошти у сумі 396 499,32 грн. були особистою власністю ОСОБА_2. вказаний будинок на 57,27% є особистою власністю ОСОБА_2 ко Г.Г..

Решта спірного будинку ( 42,73%) є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу із визнанням за кожним права власності на ? частину спірного майна, тобто порівну по 21,36%, оскільки вказана частина спірного домоволодіння набута подружжям за час шлюбу та за спільні кошти, враховуючи, що ОСОБА_2 не довела, що решта частина будинку побудована за її особисті кошти, у тому числі не доведено причинно-наслідкового звязку між отриманням дочкою ОСОБА_2 ОСОБА_4 позики від 22 січня 2007 року ( а.с.67, т.1) та будівництвом цього будинку.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції в частині поділу будинку слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, визнавши за нею право особистою власності на 57,27 % спірного будинку та визнавши обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 42,73 % спірного домоволодіння, поділивши його порівну між сторонами шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 21,36 % вказаного будинку з надвірними будівлями. Отже, остаточно за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 78,63% вказаного будинку ( 57,27 + 21, 36), та за ОСОБА_3 право власності на 21,36 % вказаного будинку.

В іншій частині рішення суду залишити без змін, оскільки в частині поділу транспортного засобу воно не оскаржується.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року скасувати в частині поділу будинку і ухвалити в цій частині нове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, 42,73 % житлового будинку позначеного на плані літерою «А-2», загальною площею 138,5 кв.м., житловою площею 67,4 кв.м., з надвірними будівлями: огорожа «N», що розташований за адресою: Київська область, Броварський район, село Богданівка, вулиця Південна, 13.

Поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на 21,36 % будинку позначеного на плані літерою «А-2», загальною площею 138,5 кв.м., житловою площею 67,4 кв.м., з надвірними будівлями: огорожа «N», що розташований за адресою: Київська область, Броварський район, село Богданівка, вулиця Південна, 13 та шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 78,63 % вказаного будинку з надвірними будівлями.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий

Судді :