УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання договорів недійсними та стягнення коштів закасаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 9 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 17 грудня 2014 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» (далі - ТОВ «ЕкономКомфорт») було укладено договір № 03747/14, відповідно до умов якого товариство зобов'язалося за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного у додатку, а саме меблів вартістю 110 тис. грн. Того ж дня сторони уклали договір № 03747, відповідно до умов якого товариство взяло на себе зобов'язання за плату здійснити наступні дії: забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. На виконання цього договору вона сплатила 10 890 грн. Посилаючись на те, що договір від 17 грудня 2014 року не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливим та вводить споживача в оману, просила визнати ці договори недійсними та стягнути з відповідача на її користь 13 334 грн 43 коп., сплачених нею на виконання цього договору.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 15 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 9 червня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договори від 17 грудня 2014 року № 03747/14 та № 03747, укладені між ОСОБА_4 та ТОВ «Економкомфорт», недійсними. Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 13 334 грн 43 коп., сплачені за вказаним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Економ Комфорт» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов, суди на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що послуга, яка надавалася відповідачем позивачу, за своєю суттю є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Оспорені договори сторонами було укладені у період, коли відповідно до положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вимагалось отримання ліцензії для надання таких послуг. Проте відповідач такої ліцензії не мав і не належав до установ, на діяльність яких не поширюється положення щодо її отримання.

Отже, оспорені договори є недійсними з підстави, передбаченої ч. 6 ст. 19 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-2389цс15 від 10 лютого 2016 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» відхилити.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В.Закропивний

С.П.Штелик