АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі - Пащенко О. П.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що з 31.03.2001 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.06.2013 року розірвано. Під час шлюбу,22.07.2011 року на підставі свідоцтва про право власності на житло, відповідач набув право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Посилаючись на те, що згідно ч.5 ст.61 СК України,чинної на час приватизації, квартира відносилась до спільногосумісного майна подружжя, позивачка просила провести поділ квартири АДРЕСА_1 та визнати право власності за кожним з них по 1/ 8 частині квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Непогодившись з таким рішенням суду позивачкаОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги, вказує, зокрема, що порушення судом процесуального права полягає в не вірній оцінці обставин,які мають значення для правильного вирішення справи,а саме того, що на час перебування в шлюбі вона не вживала будь-яких заходів щодо поділу спільного сумісного майна набутого з відповідачем. Зазначене порушення процесуального права потягнуло за собою невірне застосування судом матеріального права (ст.ст.106,107 (ЗУ №247-14),109,110, ч.2 ст.72 СК України) та зроблено невірний висновок щодо пропущення нею строку позовної давності та безпідставно, без належної оцінки відкинуто її доводи про те, що з позовом до суду вона звернулась з часу порушення відповідачем її права на квартиру, а саме з липня 2015 року,коли останній став погрожувати її виселенням з квартири.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи що рішення сак першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони в справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували шлюбі з 31.03.2001 року до 14.06.13 року.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.07.2011 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності в рівних частках ОСОБА_3 та їх з позивачкою дітям: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - по 1/4 ч. кожному.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що набута відповідачем під час шлюбу частка квартири в порядку приватизації, відповідно до ч.5 ст.61 Сімейного Кодексу,яка була чинною на той час, є спільним сумісним майном подружжя, проте позивачка пропустила строк позовної давності та звернулась до суду з позовом понад 3 роки.

Відповідно до ч.5 ст. 61 СК України (в редакції чинній станом на 22.07.2011 року) передбачалось, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Як встановлено, рішення про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_2 відбулося 21.06.2013 року,а до суду ОСОБА_2 звернулась лише 16.01.2017 року.

Частина 1 статті 72 СК України визначає, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України).

Оскільки позивачкою не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст.10,59-60 ЦПК України факт перебігу строку позовної давності та того, що її права було порушено відповідачем в липні 2015 року, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку по відсутність правових підстав для задоволення позову саме з підстав пропуску строку позовної давності

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №

11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАГС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду закони сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати,що судом допущено порушення матеріального та процесуального права,які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді: