АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________ Справа № 646/7523/16-ц Головуючий суддя І інстанції Салайчук С. М.
Провадження № 22-ц/790/1707/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого: Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Малінської С.М.,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в особі представника Успенського Костянтина Миколайовича на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" про визнання договору поруки недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства ( ПАТ ) "Укрсиббанк", в якому просила визнати недійним договір поруки від 13.03.2009 року, укладений між ПАТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_4

В обґрунтування позову посилалась на те, що даний договір поруки не укладала та не підписувала, про існування договору поруки їй стало відомо випадково у 2014 році, після подання ПАТ "Укрсиббанк" до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська позову про стягнення заборгованості.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 04.01.2017 року (про виправлення описки) позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір поруки № 237881 від 13 березня 2009 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 Стягнуто з відповідача на користь позивача 9819,21 грн. витрати зі сплати судового збору та проведення експертизи.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк»в особі представника Успенського К.М., посилаючись на неправильне застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність оскаржуваного рішення вимогам ст. 213 ЦПК України, просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції як таке, що є незаконним та необґрунтованим, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вказує, що 06.07.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк», назву якого змінено на ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ Агенство Вантажних Перевезень «Скайсервіс Каргоедженсі» укладено кредитний договір № 0, за яким останнє отримало кредит у розмірі 85100,00 швейцарських франків, а в якості забезпечення виконання зобов»язань за вказаним кредитним договором 13.03.2009 року був укладений договір поруки, відповідно до умов якого позивач зобов»язалась перед відповідачем за виконання позичальником усіх зобов»язань, що виникли та можуть виникнути в майбутньому з кредитного договору.

Через невиконання позичальником своїх зобов»язань у липні 2014 року Банк звернувся до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до позичальника та поручителів про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.09.2016 року позов задоволено і стягнуто на користь Банку з поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 по 70084,12 швейцарських франків заборгованості та 90386,80 грн. пені. Провадження у справі в частині стягнення заборгованості з ТОВ Агенство Вантажних Перевезень «Скайсервіс Каргоедженсі» закрито.

Вказаним судовим рішенням встановлено законність і дійсність договору поруки, укладеного між Банком та ОСОБА_4, і цей факт нею не оскаржувався.

Вважає, що про наявність цього судового рішення позивачці було відомо на час звернення до суду, проте всупереч вимогам ч.3 ст.131 ЦПК України вона про це не повідомила і воно під час розгляду справи не досліджувалось.

Зазначає, що суд не звернув уваги на вимоги ч.3 ст.61, ч.2 ст. 223 ЦПК України, якими визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини і після набрання рішенням суду законної сили сторонам забороняється оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини, не з»ясував чи оспорювала ОСОБА_4 договір поруки з тих самих підстав під час розгляду справи про стягнення з неї кредитної заборгованості, отже у неї фактично були відсутні підстави для визнання поруки недійсною (припиненою) в самостійному процесі.

Вважає, що у відповідності до положень ст.ст.11,14 ЦПК України та ст.129 Конституції України обов»язок поручителя щодо виконання зобов»язань за основним договором виник не лише з договору поруки, а і з рішення суду, тому ст. 203 ЦК України для вирішення спору про визнання цього договору недійсним не може застосовуватись.

Вказує, що всупереч вимогам ст.ст. 2, 8, 212 ЦПК України та роз»ясненням, які містяться в п.п. 2, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» щодо законності та обґрунтованості рішення, порядку оцінки доказів та змісту мотивувальної частини рішення, підставою для задоволення позову суд в рішенні зазначив виключно висновок почеркознавчої експертизи № 9202/9203 від 31.10.2016 року, відповідно до якого підписи від імені позивача на лицевій та зворотній стороні договору поруки виконані не ним, а іншою особою.

Разом з тим, відповідно до положень ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов»язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. До того ж висновок не відповідає вимогам Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом МЮ України № 53/5 від 08.10.1998 року ( в редакції, яка діє з 31.07.2015 року) щодо визначення вільних, умовно вільних та експериментальних зразків підпису.

З посиланням на положення ч.2 ст. 303 ЦПК України зазначає, що оцінки рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.09.2016 року судом першої інстанції не надано.

Перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з доведеності факту відсутності волевиявлення позивача на укладення спірного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 06 липня 2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ АВП «Скайсервіс Каргоедженсі» укладено кредитний договір №0, за яким останній отримав кредит у формі кредитної лінії з лімітом 85 100 швейцарських франків на умовах, визначених цим договором на поповнення обігових коштів, терміном по 05 липня 2018 року. За користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 13,49% річних. З метою забезпечення вищевказаного кредитного договору 13 березня 2009 року між ОСОБА_4 та ПАТ "Укрсиббанк" укладено договір поруки №237881, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов'язалась відповідати перед ПАТ "Укрсиббанк" за належне виконання ТОВ АВП "Скайсервіс Картоедженсі" усіх його зобов'язань, що виникли з поруки №1 від 13.03.2009 року.

Відповідно до ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

За змістом зазначених норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до положень ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно з положеннями ч.2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин.

Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вбачається з висновку судово-почеркознавчої експертизи № 9202/9203 від 31.10.2016 року підписи від імені ОСОБА_4 в примірнику договору поруки від 13.03.2009р., укладеному між АКІБ "Укрсиббанк" та ОСОБА_4, розташовані в графі "Поручитель: ОСОБА_4" на кожному з трьох аркушів документа, - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів, не ОСОБА_4, а іншою особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові.

Клопотань про проведення повторної експертизи ПАТ "Укрсиббанк" ані в суді першої інстанції ані в суді апеляційної інстанції ПАТ «Укрсиббанк» не заявляло.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та розяснень, викладених в п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність волевиявлення позивача на укладання спірного договору.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довесті ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Посилання представника відповідача на те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.09.2016 року встановлено дійсність спірного договору поруки є необгрунтованим, оскільки дійсність або недійсність підпису ОСОБА_4 в договорі поруки від 13.03.2009 року, укладеному між АКІБ "Укрсиббанк" та ОСОБА_4, не булапредметом дослідження при вирішенні вказаної справи.

Тому висновки суду, викладені в рішенні від 28.09.2016 року, не є преюдиціальними при розгляді цієї справи, оскільким обставини, на які посилається ОСОБА_4, не були встановлені судом.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: