Ухвала

іменем україни

09 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Штелик С.П., Журавель В.І., Луспеника Д.Д.
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, визнання трудового договору недійсним, повернення трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди, стягнення шкоди, завданої ушкодженням здоров'я та компенсації при звільненні з вини роботодавця, включення строку вимушеного прогулу до трудового стажу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

20 грудня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просив суд визнати недійсним укладений 01 червня 2008 року між ним та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5, трудовий договір, визнати звільнення незаконним та поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь 362 998 грн 03 коп., з яких: 4 350 грн - допомога при звільненні з вини роботодавця, 180 088 грн 03 коп. - середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексації за весь період, 18 560 грн - компенсація за невикористану відпустку, 60 000 грн - компенсація шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, 100 000 грн - компенсація моральної шкоди, соціальні відрахування та збори у пенсійний фонд; зобов'язати відповідача повернути трудову книжку, сплатити заборгованість з соціальних та податкових відрахувань, зарахувати час вимушеного прогулу в трудовий стаж, вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 указував на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01 червня 2006 року, 05 грудня 2011 року його було повідомлено про звільнення, однак з наказом про звільнення не ознайомлено, трудову книжку не видано та не проведено відповідний розрахунок.

Позивач зазначав, що його було звільнено з особистих мотивів, чим заподіяно моральних страждань, які призвели до різкого погіршення здоров'я. Крім того, без трудової книжки, він був позбавлений можливості влаштуватись на іншу роботу.

24 жовтня 2012 року Одеським міським центром зайнятості ОСОБА_4 у відповідь на його звернення було направлено копію трудового договору від 01 червня 2006 року, з якої позивачу стало відомо про розірвання договору 16 січня 2012 року.

Також позивач зазначив, що підписи в графі «Працівник» при укладанні та при розірванні трудового договору виконані не ним, а іншою особою.

З огляду на зазначене, просив позов задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить указані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.335 ЦПК україни під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що 01 червня 2008 року між ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 було укладено трудовий договір, за умовами якого ОСОБА_4 був прийнятий на роботу у піцерію «ІНФОРМАЦІЯ_1» барменом. Вказаний договір зареєстровано в Одеському міському центрі зайнятості, про що в книзі реєстрації 06 червня 2008 року зроблено відповідний запис за № 7.

Трудовий договір між сторонами було розірвано 16 січня 2012 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП Украйни за власним бажанням працівника та знято вказаний договір з реєстрації в Одеському міському центрі зайнятості, про що в книзі реєстрації 16 січня 2012 року зроблено відповідний запис за № 3297.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача за ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням відбулося правомірно. Доводи позивача стосовно того, що він не підписував п.17 трудового договору щодо його розірвання на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України спростовані висновком експертизи № 531-П від 23 лютого 2016 року, проведеної експертами науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, з якого вбачається що підпис у п.17 графи «Працівник» від імені ОСОБА_4 у трудовому договорі № 7 від 01 червня 2008 року, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, виконаний самим ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги стосовно незастосування судами при розгляді даної справи правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України № 6-120цс12 від 31 жовтня 2012 року та № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини у даних справах не є тотожними і правові висновки стосуються застосування інших норм права.

Вирішуючи спір, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у зв'язку із чим оскаржені судові рішення відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, фактично направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:С.П. Штелик
В.І. Журавель
Д.Д. Луспеник