Провадження №2/554/410/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі: головуючого судді Чуванової А.М.

при секретарях: Мороз Ю.Є.(Юркіна), Садошенко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Полтаваагротранс», Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гофман Елли Леонідівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації нерухомого майна; треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Полтавська міська рада,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 4856 від 27.11.2014 року кімнати АДРЕСА_1, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Полтаваагротранс» та ОСОБА_3, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л.; скасувати державну реєстрацію про право власності на кімнату АДРЕСА_1 за ОСОБА_3; зобов'язати приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по скасуванню державної реєстрації про право власності на кімнату АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 На обґрунтування позову зазначила, що 02.07.1996 року на підставі ордеру №66, виданого профспілковим комітетом АТ «Полтаваагротранс» вона та її сини ОСОБА_5, ОСОБА_6 вселилися та зареєструвалися в кімнаті АДРЕСА_1. Їй стало відомо, що судом розглядається справа за позовом ОСОБА_7 про виділення частки майна в натурі в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, і серед співвідповідачів зазначено власника АДРЕСА_1 ОСОБА_3 28.09.2015 року, отримавши Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру праві власності на нерухоме майно №44608515, позивачу стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 4856 від 27.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л., ПАТ «Полтаваагротранс» продав, а ОСОБА_3 придбав 2/250 частки (кімнату №320) в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1. Вважає, що цей договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства, порушує конституційне право на житло її сім'ї. Гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 належав Фонду комунального майна Полтавської області, та в процесі приватизації та купівлі-продажу перейшов до приватної форми власності, що підтверджується договором купівлі-продажу державного майна від 29.06.1994 року, укладеного між Фондом комунального майна Полтавської області та ВАТ «Полтаваагротранс» (після зміни найменування ПАТ «Полтаваагротранс»). Проте, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який набрав чинності 01.01.2009 року, з даного моменту накладено мораторій на будь-яке відчуження, крім приватизації, гуртожитків; дана норма діяла до 01.01.2015 року, яка в подальшому, шляхом внесення змін до даного Закону України, продовжена до 01.01.2019 року. Посилаючись на те, що ні власником гуртожитку, ані приватним нотаріусом не було дотримано вимог зазначеного Закону України, оспорюваний договір є недійсним, позов підлягає задоволенню повністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримала, пояснила, що вона з 1980 року працювала на підприємстві, в 1995 році отримала тимчасовий, а потім в 1996 році - постійний ордер на заняття кімнати в гуртожитку, з того часу зареєструвалася з дітьми, живуть в кімнаті №320, оплачують всі житлово-комунальні послуги, іншого житла не мають. Просила позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Пояснив, що зазначений договір купівлі-продажу укладений в період, коли Законом України накладено мораторій на будь-яке відчуження; цим договором порушуються житлові права позивача та її родини, відповідач звернувся до них з письмовою вимогою про звільнення АДРЕСА_1, у протилежному випадку буде звертатися до суду з метою примусового виселення; іншого житла, крім кімнати в гуртожитку, позивач з синами не мають.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що ОСОБА_2 відмовилися придбати кімнату, а відповідач заплатив гроші за неї, він не порушив закон, йому не було відомо, що там жили ОСОБА_2.

Представник ПАТ «Полтаваагротранс» - Черненко Л.В. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що гуртожиток 29.06.1994 року був придбаний у приватну власність; мораторій не поширюється на даний гуртожиток, що знаходиться у приватній власності; мешканцям гуртожитку пропонували купити свої кімнати. Дійсно, Полтавська міська рада пропонувала передати цей гуртожиток у власність, але ПАТ відмовився передавати.

Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. до суду не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, вважає, що вона не є належним відповідачем по справі.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні з позовом згодні, вважають його таким, що підлягає задоволенню.

Представник третьої особи Полтавської міської ради в судовому засіданні при вирішенні справи поклався на розсуд суду, пояснив, що зазначений гуртожиток до комунальної власності не прийнятий, міськрада не може примусити власника передати гуртожиток у комунальну власність.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру №66 від 02.07.1996 року, виданого АТ «Полтаваавтотранс» ОСОБА_2, позивачу було надано право на заняття з родиною з трьох осіб жилої площі у гуртожитку, зокрема, АДРЕСА_1. Ордер був виданий замість ордера №12 від 26.09.1995 року (т.1 а.с. 13).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зареєстровані та фактично проживають у спірній кімнаті гуртожитку (т.1 а.с.8-11).

На підставі договору купівлі-продажу державного майна від 29.06.1994 р., укладеного між Фондом комунального майна області та ВАТ «Полтаваагротранс» (після зміни найменування ПАТ «Полтаваагротранс»), посвідченого державним нотаріусом другої Полтавської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2-1746, ВАТ «Полтаваагротранс» набуло право власності на будівлю гуртожитку літ. «А-9», що складається з підвалу літ. «А1-9», спортклубу літ. «А-1» та підвалу літ. «А1-1», розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 направлялися пропозиції придбати кімнату АДРЕСА_1, яку вони винаймають на даний час, та повідомлення, що вона буде продана третім особам. (т.1 а.с.104-106).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з договором купівлі-продажу від 27.11.2014 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Полтавського міського округу Гофман Е.Л. № 7844523, ОСОБА_3 прийняв у власність від ПАТ «Полтаваавтотранс» 2/250 частки у праві власності на будівлю гуртожитку, що знаходиться у АДРЕСА_1. У володіння та користування покупця перейшла АДРЕСА_1 на третьому поверсі. Також, покупцеві відомо, що у відчужуваній кімнаті є зареєстровані особи (т.1 а.с.94-95 ).

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно абзацу другого п. 1 договору купівлі-продажу від 27.11.2014 року «за заявою продавця та згодою співвласників саме безпосередньо у володіння та користування покупця, тобто відповідача, перейшла кімната № 320 загальною площею 34,1 кв.м.», щодо «розпорядження» кімнатою, що є складовою поняття «власності», то у цьому договорі про це не зазначено.

Згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.96) зареєстроване право власності ОСОБА_3 на зазначену кімнату.

Відповідно письмової вимоги ОСОБА_3 (т.1 а.с.43), яка надіслана була на адресу позивача, відповідач вимагає звільнення АДРЕСА_1, у протилежному випадку буде змушений звернутися до суду.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 27.09.2016 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 16.06.2016 року скасоване; у задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «Житло Інвест Полтава» про виділення в натурі частки нерухомого майна, що знаходиться у спільній частковій власності та визнання права власності на житлову секцію АДРЕСА_1, відмовлено (т.2 а.с.58-59).

Відповідно Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», регулюються правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей.

Згідно Прикінцевих положень цього Закону України, він набрав законної сили з 01.01.2009 року.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Розділ VІІ Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти, установлено мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом строку реалізації державної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад, але не менше шести років з дня опублікування цього Закону. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як цілісних майнових комплексів або їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна на користь фізичних чи юридичних осіб.

Законом України «Про внесення змін до пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" щодо продовження строку мораторію на відчуження гуртожитків» від 28.12.2014 р. у першому реченні пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" слова "не менше шести років" замінено словами "не менше одинадцяти років".

З матеріалів справи, вбачається, що на час укладення договору купівлі-продажу від 27.11.2014 року з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти, діяв мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, встановлений не менше ніж на шість років, згідно пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Таким чином, позивач разом зі своїми членами сім'ї законно та правомірно набула право на житло у вище вказаному гуртожитку, оскільки їх заселення, реєстрація та постійне проживання в гуртожитку здійснювалися в рамках закону, тому, враховуючи положення ст.125, п.3 ст.132 ЖК України, те, що у позивача та її сім'ї відсутнє інще житло, вони підпадають під дію Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», слід дійти висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає, що підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання сторонами договору Закону України № 500-У1 «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року, яким установлено мораторій на відчуження гуртожитків, зазначеним договором порушені житлові права мешканців гуртожитку, в результаті укладання даного договору допускається їх виселення, та порушення недоторканності житла сім'ї ОСОБА_2.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації про право власності на кімнату АДРЕСА_1 за ОСОБА_3; зобов'язання приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по скасуванню державної реєстрації про право власності на кімнату АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, суд приходить до наступного.

Незважаючи на обґрунтованість позиції позивача щодо недійсності спірного договору, її вимоги про скасування судом державної реєстрації прав відповідача на спірну кімнату, зобов'язання приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по скасуванню державної реєстрації про право власності на кімнату АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 задоволені бути не можуть.

Відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» організаційну систему державної реєстрації прав на нерухоме майно становлять:1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;2) суб'єкти державної реєстрації прав:- виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації;- акредитовані суб'єкти;3) державні реєстратори прав на нерухоме майно.

При цьому суди не вправі втручатись в повноваження та діяльність суб'єктів владних повноважень, або ж підміняти їх. Така позиція суду щодо неможливості підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного Cуду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24.10.2008 року, згідно з якою суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, так само й з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Суд вважає, що дане рішення суду про визнання угоди недійсною є достатньою підставою для скасування державної реєстрації права власності на кімнату №320 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, а тому в цій частині в задоволенні позову ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Розподіл судових витрат суд вирішує, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61,88,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.16,203,215 ЦК України, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Полтаваагротранс», Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гофман Елли Леонідівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації нерухомого майна; треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Полтавська міська рада, - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 4856 від 27.11.2014 року 2/250 частки гуртожитку (АДРЕСА_1), розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Полтаваагротранс» та ОСОБА_3, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Еллою Леонідівною.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Полтаваагротранс» на користь ОСОБА_2 судовий збір по 243,60 гривень з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М. Чуванова