Справа № 489/5259/16-ц
Номер провадження 2/489/346/17
РІШЕННЯ

Іменем України

14 березня 2017 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

при секретарі Куцовій Д.І.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні. Вказувала на те, що з 1986 р. по 2007 р. вона перебувала з відповідачем у шлюбі. В період шлюбу сторонами було спільно придбано квартиру АДРЕСА_1 (Богоявленському) в м. Миколаєві. Оскільки вказана квартира була придбана сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, вона є спільним майном подружжя. Однак на теперішній час сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, в звязку з чим порушено право власності позивачки на частку в спільному майні подружжя.

Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить суд в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1, визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2; у спільній власності ОСОБА_3 залишити ? частку вказаної квартири; а також стягнути з відповідача на її користь судовий збір.

В подальшому позивачкою було збільшено позовні вимоги, відповідно до яких вона просить суд, в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнати за позивачкою право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2; ? частку гаражу в Автогаражному кооперативі «Турбініст» по вул. Віноградній у м. Миколаєві; ? частку автомобіля Kia Sportage, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску; залишити у власності відповідача ? частку квартири АДРЕСА_2; ? частку гаражу в Автогаражному кооперативі «Турбініст» по вул. Віноградній у м. Миколаєві; ? частку автомобіля Kia Sportage, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, а також стягнути з відповідача судові витрати. При цьому позивачка посилалась на те, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбано гараж. Крім того після розірвання шлюбу в 2007 році сторони продовжували проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу до травня 2016 року та за цей час ними було придбано автомобіль, право власності на який зареєстровано за відповідачем.

В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнавав частково. Вказував, що спірна квартира дійсно була придбана сторонами під час спільного проживання та перебування в зареєстрованому шлюбі. Однак інше майно автомобіль Kia Sportage та гараж в Автогаражному кооперативі «Турбініст» в м. Миколаєві не є спільною власністю подружжя з огляду на те, що автомобіль був придбаний відповідачем після розірвання шлюбу, під час окремого проживання від позивачки. Крім того гараж, на ? частку якого позивачка просить визнати право власності, належить відповідачу на праві користування, відтак не може бути предметом поділу спільного майна подружжя.

Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.12.1986 р. по 14.03.2007 року.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 11.12.1999 р. ОСОБА_3 придбав у власність квартиру АДРЕСА_3 (Богоявленському) в м. Миколаєві. Вказана квартира загальною площею 42,10 кв.м., житловою площею 26,90 кв.м., складається з двох жилих кімнат, коридора, вбиральні поєднаної, кухні, шафи вбудованої та обладнана балконом. Даний Договір купівлі-продажу був зареєстрований на Миколаївській Універсальній Товарно-сировинній біржі за №2547-Л.

05.06.2008 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва було постановлено рішення по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, відповідно до якого позовні вимоги було задоволено.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем спірна квартира була придбана в період перебування його в зареєстрованому шлюбі з позивачкою, та є спільним сумісним майном подружжя, відтак позивачці належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_4 (Богоявленському) в м. Миколаєві, в звязку з чим суд вважає, що заявлені вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачка просить суд визнати за нею право спільної власності на ? частку гаражу в Автогаражному кооперативі «Турбініст» по вул. Залізничній у м. Миколаєві.

Згідно Довідки виданої ОГК «Турбініст» за № 038 від 10.01.2017 р. ОСОБА_3 є членом цього авто гаражного кооперативу з 1997 р. та користується гаражним боксом № 206 на підставі рішення загальних зборів членів кооперативу ОГК «Турбініст».

З огляду на те, що відповідач не є власником гаражу в авто гаражному кооперативі, йому належить лише право користування гаражем в цьому кооперативі, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки право користування не може бути обєктом при поділі майна подружжя.

При цьому незважаючи на твердження позивачки, щодо набуття права власності відповідача на спірний гараж, доказів того, що він належить відповідачу на праві власності позивачкою суду не надано.

Разом з тим позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу в 2007 році, вона та відповідач продовжували проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство до травня 2016 року, під час спільного проживання, в 2008 році, відповідачем був придбаний автомобіль, право власності на який зареєстровано за ним. В звязку з чим позивачка просить суд визнати за нею право спільної власності на ? частку автомобіля Kia Sportage, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Однак такі твердження ОСОБА_1 не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно Повідомлення Регіонального сервісного центру в Миколаївській області від 10.01.2017 р. транспортний засіб Kia Sportage 2.0, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, зареєстрований 25.09.2008 р. за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Так, в силу положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, набутою в порядку, визначеному законом.

Право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права.

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації звязку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

В силу ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Спільне майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом, в тому числі і у зв`язку з його набуттям у шлюбі.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Дані положення узгоджуються із положеннями п.п.20-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у яких зазначено питання, які необхідно враховувати судам при визначенні порядку розділу спільного майна подружжя, в тому числі й осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах та містяться у Постанові ВСУ від 08.06.2016 року по цивільній справі № 6-2253 цс15.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 58-59, 61, 212 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням , що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі доказів та вищезазначених положень законодавства, судом встановлено, що вимоги позивачки про визнання за нею права власності на ? частку спірного автомобіля є безпідставними, оскільки він був придбаний відповідачем після розірвання шлюбу, а належних та допустимих доказів того, що цей автомобіль придбаний сторонами за спільні кошти колишнього подружжя позивачкою не надано. При цьому пояснення свідків, опитаних у судовому засіданні, не містили в собі достовірних ознаків проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, доказів ведення спільного господарства сторонами у зазначений позивачем період після розірвання шлюбу, а лише зазначали періодичне проживання відповідача разом із позивачем у спільній квартирі.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно ст. 88 ЦПК з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 14, 30, 60, 62, 212-214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 (Богоявленському) в м. Миколаєві спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на ? частку квартири АДРЕСА_3 (Богоявленському) в м. Миколаєві.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн.20 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С. Тихонова