Справа № 303/4560/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Джуга С.Д.

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31 січня 2017 року за позовом ОСОБА_1, яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 й ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_5, де третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору є: Приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.А., орган опіки та піклування Мукачівського міськвиконкому і Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_2 від свого імені, та від імені неповнолітніх дітей звернулась у суд з позовом в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07.10.2005 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., та зареєстрований в реєстрі за № 9150. Позов обґрунтовано тим, що з 01.06.2002 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_4, та у них народилося троє дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6., ІНФОРМАЦІЯ_3 А 18.11.2004 року була придбана квартира АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на чоловіка ОСОБА_4 У травні 2015 року вона дізналась, що 07.10.2005 року її чоловік ОСОБА_4 продав квартиру своїй матері ОСОБА_5 При цьому зазначає, що в дану квартиру сім'я позивача разом з дітьми ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вселились в кінці 2004 року і з того часу постійно проживають у цій квартирі. Таким чином, вважає, що на момент продажу її чоловіком ОСОБА_4 квартири 07.10.2005 року, неповнолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали право на користування цією квартирою, так-як, така була їх єдиним та постійним місцем проживання, а тому, для укладення договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2005 року необхідна була попередня згода органу опіки та піклування. У зв'язку із цим ОСОБА_1 зазначає, що таке відчуження квартири суперечить інтересам їхніх дітей. Крім цього, ОСОБА_1 також дізналася, що в подальшому квартира була передана ще і в іпотеку банку і на цей час прийнято судове рішення про виселення її разом з дітьми з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 31.01.2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07.11.2005 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., та зареєстрований в реєстрі за № 9150. А в задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, третя особа - ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржив таке в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити в даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування скарги зазначає, що діти позивача на час укладення договору купівлі-продажу не були зареєстровані у спірному будинку, а тому, не мали права на користування ним. Посилається на те, що недобросовісна поведінка позивача ОСОБА_1 стосовно неправдивого повідомлення про відсутність прав малолітніх дітей на майно не може бути підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей, та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору неповнолітні діти мали право на користування спірним майном, такий договір звужує майнові права дітей та укладений без дозволу органу опіки та піклування, а тому, підлягає визнанню недійсним.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 01.06.2002 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено 01.06.2002 року (а.с.9). ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6., ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження дітей (а.с.10-12).

Згідно довідки № 2-012154, виданої ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» 07.03.2015 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають сторони у справі ОСОБА_4, ОСОБА_1 та їхні діти ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с.9).

Право власності на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_4 набув на підставі договору купівлі-продажу 18.11.2004 року (а.с.13). Тобто судом вірно зазначено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за час шлюбу, а відтак в силу положень ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

В подальшому, 07.10.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. При цьому встановлено, що в п. 8 договору купівлі-продажу продавець, а саме ОСОБА_4, засвідчив, що на момент укладання договору квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується. Треті особи не мають прав на квартиру (а.с.14).

При цьому, колегія суддів констатує, що при посвідченні договору купівлі-продажу квартири 07.10.2005 року позивач, як дружина ОСОБА_4, надала свою згоду на продаж квартири АДРЕСА_1, так-як, така була придбана за спільні кошти подружжя (а.с.116).

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09.09.2015 року (справа № 6-405цс15).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже, у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

У зв'язку із зазначеним в першу чергу необхідно встановити чи в дійсності діти мали право на користування відчужуваною квартирою. При цьому, користування житловим приміщенням дитиною може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) так і на законі (ст. 405 ЦК України). Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 року (справа № 6-2918цс15). До того ж відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 01.07.2015 року (справа № 6-396цс15)).

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на вказані правові висновки ВСУ та правильно встановив, що неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору проживали в спірній квартирі. Дана обставина вбачається зокрема з показів свідків та узгоджується з приписами ч. 4 ст. 29, ч. 1 ст. 405 ЦК України, зважуючи на те, що батько неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 на той момент був зареєстрований та проживав у спірній квартирі, а мати реєстрації місця проживання не мала. Доводи апеляційної скарги в цій частині рішення суду не спростовують, позаяк сама по собі відсутність реєстрації дитини у спірному майні не свідчить про її не проживання та відсутність у неї права користування таким майном.

Також судом вірно встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу звужує права неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, особливо зважаючи на наявність судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки (в яку квартиру було передано теперішнім власником ОСОБА_5.) та про виселення.

У той же час, суд першої інстанції, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу з підстав відсутності згоди органу опіки та піклування на його укладення, не врахував наступне.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може, спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

У даному випадку, позивачка ОСОБА_1 - матір малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 брала участь в укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, позаяк дала згоду на його укладення. Батько малолітніх, укладаючи оспорюваних договір, повідомив нотаріусу неправдиві відомості про те, що треті особи не мають прав на цю квартиру (п.8 договору). ОСОБА_1 надаючи згоду на укладення договору купівлі-продажу дану інформацію приховала.

З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, колегія суддів враховує також, що дії ОСОБА_1 та ОСОБА_4, як законних представників неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, під час укладення договору купівлі-продажу не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність покупця - ОСОБА_5, не встановлено.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а тому, рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення суду про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір у розмірі 606,32 грн., понесений останнім за подачу апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 88, 303, 307, 308, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

вирішив:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», задоволити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31 січня 2017 року, скасувати та ухвалити в справі нове судове рішення яким відмовити ОСОБА_1, яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 й ОСОБА_3 в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 606,32 грн., судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді