Справа № 477/2465/16-ц
Провадження № 2/477/304/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючої - судді Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання Сірюк С.В.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки адвоката ОСОБА_2,

представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права власності на частину будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати факт проживання однією сімєю із січня 1989 року по 21 квітня 2003 року з ОСОБА_6, який помер 12 червня 2014 року, визнати житловий будинок № 2 з господарськими спорудами по вул. Гагаріна в с. Мішково-Погорілове Жовтневого району Миколаївської області їх спільною сумісною власністю, а також визнати за нею право власності на ? частину цього будинку.

В обґрунтування цих вимог вказувала що в 1988 році познайомилась із ОСОБА_6 і з початку 1989 року вони стали проживати однією родиною , як чоловік та дружина, вести сумісне господарство.

В 1989 році вони вирішили придбати житловий будинок №2 по вул. Гагаріна в с.Мішково-Погорілове Жовтневого району Миколаївської області за її та ОСОБА_6 заощадження.

15.04.1989р. вони передали колишньому власнику будинку ОСОБА_7 задаток в сумі 3000 руб., про що нею була складена розписка, в якій зазначено, що вона отримала гроші від ОСОБА_8, а 14.08.1989р. була складена друга розписка, про отримання нею ще 3000руб. від ОСОБА_6, за проданий будинок.

07.04.1990р. був оформлений договір купівлі-продажу житлового будинку №2 по вул.Гагаріна в с.М-Погорілове Жовтневого району Миколаївської області, де продавцем виступила ОСОБА_7, а покупцем - ОСОБА_6

І хоча гроші на придбання будинку вони витратили у рівних частках, проте власником будинку став ОСОБА_6

З 1989 року вони почали проживати в цьому будинку разом, облаштовували свій побут, продовжували вести сумісне господарство.

В період придбання нею з ОСОБА_6 спірного будинку №2 по вул. Гагаріна з господарськими та побутовими спорудами, вони не тільки проживали у фактичних шлюбних відносинах, але й кошти, що були витрачені на придбання цього будинку були спільні. Тому, вказує, що до цих правовідносин має бути застосована ч.1 ст17 ЗУ «Про власність» і такий будинок має бути визнано спільним сумісним майном, в якому і їй і ОСОБА_6 належали по 1/ 2 частині кожному.

21 квітня 2003 року вона та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб.

12.06.2014р. ОСОБА_6 помер і після його смерті відкрилася спадщина, як вважає позивач у вигляді 1/ 2 частини ( а не цілого) спірного житлового будинку .

Після смерті чоловіка, спадкоємцями першої черги за законом були вона позивач, його мати - ОСОБА_9П, та донька померлого від першого шлюбу - відповідачка ОСОБА_3

Вона - позивач та відповідачка ОСОБА_3 звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, а ОСОБА_9, хоча до нотаріуса з заявою не зверталася, але була зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем на час його смерті.

12.07.2014р. ОСОБА_9 померла. Спадщину після її смерті прийняла її дочка ОСОБА_5. Інша її дочка ОСОБА_10 відмовилася від спадщини на користь позивачки.

Відповідачка ОСОБА_3 той факт, що успадковуватися може лише 1/ 2 частина спірного будинку, оскільки він був придбаний за спільні кошти позивача та ОСОБА_6, а відтак, на її думку є обєктом спільної сумісної власності, не визнає, а тому позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник заявлені позовні вимоги підтримали та пояснили про вище викладене. ОСОБА_1Є, пояснила, що після розірвання шлюбу з першим чоловіком, вони розподілили майно та вона за рахунок проданих речей (коври, меблі, тощо) мала заощадження, які витратила на придбання вказаного будинку спільно з ОСОБА_6

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити як безпідставних.

Відповідачка ОСОБА_5 допитана в Октябрським районним судом м.Мурманськ відповідно до умов Конвенції «Про правову допомогу та правових відносинах в цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 22.01.1993 року з відповідними змінами, згідно протоколу її допиту зазначила, що у її батьків було їх троє дітей: вона, ОСОБА_11 та ОСОБА_6 У брата після смерті залишилась донька ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_1 Її брат ОСОБА_6 після розірвання шлюбу залишив квартиру колишній дружині та донці. Він продав гараж та машину, і на ці кошти придбав будинок. Ремонт будинку здійснював її брат разом із батьком. ОСОБА_1 гроші не вкладала. Дійсно мати ОСОБА_1 продала квартиру та гроші дала донці, за що ОСОБА_1 придбала автомобіль, який був у спільній власності її та її брата, а чоловіка позивача ОСОБА_6 Проти задоволення позову заперечувала. (а.с.61).

Дослідивши письмові докази в межах заявлених вимог судом встановлено наступне.

Між сторонами виник спір з приводу права позивача на частину спірного будинку, як придбаного спільно із ОСОБА_6 під час їх спільного проживання.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29.02.2016 року та слідує з матеріалів даної справи, згідно копії договору купівлі-продажу від 7 квітня 1990 року, ОСОБА_6 мав у власності житловий будинок № 2 з господарськими будовами та спорудами, що розташовані по вул. Гагаріна в с.М-Погорілове Жовтневого району Миколаївської області.

Згідно даних акту щодо фактичного проживання, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 оселилися разом в будинку № 2 по вул. Гагаріна в селі М-Погорілове з 1989 року, що також в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15

На час придбання спірного будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в іншому шлюбі не перебували (а.с. 14).

Офіційно шлюб між позивачем та ОСОБА_6 було зареєстровано лише в 2003 році (а.с. 28).

Після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини звернулася його дружина позивачка по справі та донька відповідач ОСОБА_3 Мати спадкодавця ОСОБА_6 ОСОБА_9 є такою, що прийняла спадщину, оскільки проживала із померлим на час смерті.

За такого спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 в рівних частках (по 1/ 3 частині) є позивачка, відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_9, яка померла 12 липня 2014 року.

Позивач ОСОБА_1 висуває вимоги на 1/ 2 частину спірного будинку, посилаючись на його придбання за час їх із ОСОБА_6 спільного проживання однією сімєю та за рахунок спільних коштів, тобто оскаржує обсяг спадкової маси після смерті її чоловіка. Просить встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_6 однією сімєю, визнати за нею право власності на 1/ 2 частину спірного будинку, посилаючись на положення ст. 17 ЗУ «Про власність».

Щодо встановлення факту спільного проживання однією сімєю з січня 1989 року, то згідно з загальними правилами дії законів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ст. 2 СК України, норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних особистих немайнових та майнових відносин між подружжям, які виникли після набуття ним чинності, тобто після 01.01.2004 р.

До цього часу майнові відносини осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі на момент придбання майна, регулювалися ЦК України (1963 р.), а в період виникнення спірних майнових відносин нормами Закону України «Про власність».

Зокрема ч.1 ст. 17 Закону було передбачено, що майно, яке придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, являється їх спільною сумісною власністю, якщо інше не передбачено їх спільною письмовою угодою.

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не визначено і учасники спільної власності підчас придбання майна не виходили із рівності часток, розмір їх часток визначається ступенем участі працею, коштами у створеній (надбаній) власності.

Такого змісту роз'яснення щодо застосування наведених норм закону міститься у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Зазначені роз'яснення узгоджуються з правовими висновками постанови Верховного Суду України від 25.12.2013 р. у справі №6-135 цс-13, які підлягають врахуванню судами в порядку приписів ч. 2 ст. 214 ЦПК України.

Зокрема, у постанові зазначено, що майно набуте до 01.01.2004 р. під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї.

При цьому спільною працею слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні особисті доходи, об'єднані у майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

Тобто для визнання за особою, яка проживала однією сім'є з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 01.01.2004 р., вона має надати достовірні та допустимі докази власної участі працею або коштами у набутті цього майна.

Адже сам по собі факт спільного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу не може бути підставою для визнання права власності на частку у цьому майні.

Частка в такому майні визначається відповідно до трудової участі кожного з них в його набутті, розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із них до сумісного проживання і яке є його особистою приватною власністю.

Враховуючи обставини даної справи та вищезазначені норми матеріального права, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо визнання за позивачем права власності на 1/ 2 частину спірного нерухомого майна.

Згідно з ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В даному випадку позивач посилається на наявність розписок, за якими вона та ОСОБА_6 в рівних частках по 3000 карбованців кожний передали за спірний будинок.

Так, відповідно до копії розписки від 15 квітня 1989 року ОСОБА_7 прийняла від Біленької (після шлюбу Яриш) С.Є. гроші в сумі 3000 карб (а.с. 13 зворотній бік).

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЦПК України, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 судом витребувано від позивача оригінал даного документу, в той же час з її пояснень та пояснень її захисника оригінали обох розписок, її та ОСОБА_6 було втрачено.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, оцінюючи докази кожний окремо та в сукупності, суд вважає можливим прийняти дані копії розписок як допустимі докази, адже обставини їх складання та передачі грошей, в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_15, який зазначений одним із свідків при складанні даної розписки (а.с. 13 зв. бік).

В судовому засіданні свідок пояснив, що був присутнім не лише при складанні даної розписки але й безпосередньо при передачі грошей від ОСОБА_1 за вказаний будинок, який продала його бабуся ОСОБА_7

Вказані обставини також підтверджуються змістом договору купівлі-продажу від 07 квітня 1990 року (а.с. 9), згідно якого саме ОСОБА_7 продала ОСОБА_6 спірний житловий будинок за 6000 грн., та кошти продавцем отримало до підписання цього договору.

Зі змісту копії розписки, Яриш (до шлюбу Біленька) С.Є. 15.04.1989 року передала кошти в сумі 3000 карбованців, що складає половину вартості спірного будинку та що підтверджує її участь в придбанні вказаного майна та долю такої участі.

Враховуючи положення ст. 17 Закону України «Про власність», та з урахуванням роз'яснення щодо застосування наведених норм закону п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та правовими висновками постанови Верховного Суду України від 25.12.2013 р. у справі №6-135 цс-13, суд вважає обґрунтованими т такими, що підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/ 2 частину спірного житлового будинку.

Щодо встановлення факту проживання однією сімєю позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у період з січня 1989 року по 2003 рік, то як вже зазначено вище про дію Законів у часі, до даних відносин не підлягають застосуванню положення Сімейного та Цивільного кодексів України (ст. 5), що набули чинності 01.01.2004 року,

Кодексом про шлюб та сім'ю, який був чинний до 01.01.2004 року, такі правовідносини, як проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу передбачені не були, а тому у задоволенні цих вимог слід відмовити.

Стосовно посилань відповідача ОСОБА_3 та її представника про застосування строку позовної давності, мотивуючи тим, що такий слід обчислювати з 07.04.1990 року, тобто часу придбання та оформлення спірного житлового будинку на імя ОСОБА_6, тоді такі посилання є безпідставними, адже захисту підлягає невизнане чи порушене право, а спір щодо вказаного майна виник не з ОСОБА_6, а відповідачами у даній справі.

Керуючись ст.ст. 209, 212- 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/ 2 (одну другу) частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будов та споруд, що розташовані за адресою: вул. Гагаріна № 2 (два) в с. Мішково-Погорілове Жовтневого (нині Вітовського) району Миколаївської області.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо встановлення факту проживання однією сімєю позивача ОСОБА_1 (на той час Біленької) ОСОБА_16 у період з січня 1989 року по 21 квітня 2003 року із ОСОБА_6 відмовити.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках по 275,60 грн., а всього 551,20 грн. судового збору на користь ОСОБА_1

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Миколаївської області через Жовтневий районний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 07 листопада 2017 року.

Суддя Л.М. Семенова