Справа №489/5373/16-ц 16.03.2017 16.03.2017 16.03.2017
Провадження №22-ц/784/690/17 Провадження № 22ц/784/690/17 Суддя першої інстанції Кирильчук О.І.
Справа№489/5373/16-ц Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

16 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем Лептугою С.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

1 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю.

Свої вимоги позивачка мотивували тим, що вона з 1996 року проживає в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1. Вказана квартира до 1996 року належала її батькові, який помер 3 лютого 1995 року.

Після його смерті вона отримала свідоцтво про право на спадщину на ? частку, а за оформленням спадкових прав на іншу ? частку вказаної квартири звернулась до нотаріуса з заявою ОСОБА_4 дочка батька. Проте спадщину на теперішній час остання не оформила, квартирою не користувалася та не виконує обовязків з утримання нерухомого майна.

Посилаючись на викладене, та на положення ст. 344 ЦК України, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2, за набувальною давністю.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі представник позивачки просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд неповне зясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не дав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_5 на праві власності належала з травня 1994 року однокімнатна квартири АДРЕСА_2, де останній був зареєстрований та проживав один (а.с.75,76).

3 лютого 1995 року ОСОБА_5 помер, внаслідок чого вказана квартира увійшла до складу спадкового майна (а.с. 72).

Як вбачається із спадкової справи 28 квітня 1995 року з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_6 в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 70).

16 травня 1995 року з аналогічною заявою про прийняття спадщини звернулася до нотаріальної контори ОСОБА_4- дочка померлого (а.с.71).

Згідно до копії свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 2 листопада 1995 року ОСОБА_7 після смерті батька успадкувала 1/2 частки на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 78).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб прізвище ОСОБА_7 після державної реєстрації шлюбу змінено на «Осипенко». Після розірвання шлюбу рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2011 року прізвище позивача «Осипенко» залишено без змін.

Місце проживання позивачки зареєстровано за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. У довідці Житлово-комунального підприємства «Південь» від 13 жовтня 2016 року зазначено, що власником особового рахунку за адресою АДРЕСА_4 є ОСОБА_7, однак на житловій площі з 5 лютого 1995 року немає тих, хто проживає (а.с. 5, 12).

За висновком Інгульського відділу поліції ГУ Національної поліції в Миколаївський області від 10 жовтня 2016 року позивачка проживає за місцем реєстрації у спірній квартирі ( а.с. 11).

Постановою державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори від 20 жовтня 2016 року відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що належала померлому ОСОБА_5, оскільки крім неї є інший спадкоємець за законом ОСОБА_4, яка прийняла спадщину відповідно до ст. ст. 529, 549 ЦК УРСР 1963 року (а.с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За положеннями ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Як зазначено у розясненнях п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішення спорів, повязаних х набувальною давністю, слід враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів відкритого та безперервного володіння спірною часткою квартири.

Проте з такими висновками суду колегія суддів не погоджується, оскільки позивачка з 2 листопада 1995 року є власницею ? частки спірної квартири, зареєстрована в цій квартирі, користується цим житлом та протягом усього часу виконує обовязки з утримання цього нерухомого майна. За такого її володіння спірною однокімнатною квартирою є відкритим та безперервним.

Між тим, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребування якого його власнику було відмовлено.

Як встановлено відповідачка прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5, подавши заяву до нотаріальної контори в передбачений законодавством строк.

Ті факти, що ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі, не отримала свідоцтво про право власності на квартиру не свідчить, що вона відмовилася від своєї частки у цій квартирі.

Отже, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність обовязкової умови для набуття права власності за набувальною давністю, передбаченою ст. 344 ЦК України, добросовісності, оскільки ОСОБА_3 знала, що ? частка вказаної квартири належала ОСОБА_4, тобто їй було відомо, що вона володіє чужим майном.

Помилкове посилання суду першої інстанції на недоведеність обовязкових умов для набуття права власності на квартиру за набувальною давністю, а саме відкритого та безперервного володіння, замість відсутності умови добросовісності, як на підставу відмови у задоволенні позову, є обставиною, яка не тягне за собою скасування рішення, оскільки суд правильно визначив правові наслідки застосування норм права, а саме ст. 344 ЦК України, що регулює спірні правовідносини.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

ОСОБА_8