АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/653/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності.

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_4 звертаючись до суду ставила питання про визнання договору купівлі - продажу удаваним в частині покупця, переведення прав і обов'язків покупця, визнання права власності на квартиру. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 26.09.2014 року між відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1. І хоча покупцем за даним договором виступала ОСОБА_7, фактичним покупцем була вона. Підставами для укладення такого договору було те, що її колишній чоловік був високо посадовцем та членом Партії регіонів. А у 2014 році були непоодинокі випадки знищення майна членів вказаної партії. Тому побоюючись за своє життя та здоров'я вимушена була оформити квартиру на свою матір з якою домовилась в подальшому про укладення договору дарування квартири на своє ім'я. Проте ОСОБА_7 дану домовленість не виконала.

У ході розгляду справи позивач в порядку положень ст. 31 ЦПК України подала заяву про зміну предмету позову та просила суд визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири у частині покупця та визнати за нею право власності на спірну квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року в задоволенні заявлених позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_4 в особі свого представника подала апеляційну скаргу, де ставила питання щодо його скасування та постановлення нового про задоволення вимог позивача в повному обсязі. Вказуючи при цьому на незаконність та необґрунтованість рішення.

Зазначаючи також про помилковість висновку суду в застосуванні до даних відносин положень ст. 235 ЦК з урахуванням того, що вона в ході розгляду справи в порядку ст. 31 ЦПК

змінила предмет позову та просила визнати договір недійсним в частині покупця, а не удаваним договором. Тобто до застосування підлягали ст.ст. 217, 655 ЦК які суд не застосував.

На час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_6 надала свідоцтво про шлюб згідно якого вбачається, що після укладення шлюбу 14 травня 2016 року вона змінила прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4» ( а.с. 161).

Представник відповідача ОСОБА_4, представник позивача, позивач у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу, просили суд її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 неодноразово повідомлялася про розгляд справи в порядку положень ст. 77 ЦПК України за місцем реєстрації визначеним в матеріалах справи.

А також відповідач ОСОБА_7 повідомлялася про розгляд справи за правилами ч. 9, 10 ст. 74 ЦПК України шляхом розміщення оголошення про виклик в газеті «Урядовий кур'єр» № 245 від 27 грудня 2016 року ( а.с. 160). В судове засідання не з'явилася, поважність причин своєї неявки суду не повідомила.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за її відсутності в силу вимог ст. 305 ЦПК України, а також з урахуванням того, що з моменту опублікування оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції проаналізувавши умови укладеного договору купівлі-продажу, дійшов висновку, що спірний договір було укладено в письмовій формі, посвідчено нотаріально за умовами договору сторони дійшли згоди щодо його всіх істотних умов, отже підстав для визнання такого договору удаваним правочином у відповідності до положень ст. 235 ЦК України нема.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Як вбачається із матеріалів справи позивач в ході судового розгляду подала заяву за правилами ст. 31 ЦПК України про зміну предмету позову, де просила суд визнати недійсним у частині покупця договір купівлі продажу квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1, визнавши її покупцем за даним договором з подальшим визнанням права власності ( а.с. 48 -49).

На зазначені обставини суд першої інстанції не звернув уваги, здійснив розгляд справи за вимогами які підтримувались позивачем після подачі зазначеної вище заяви, а відтак постановлене судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Судом встановлено, що 26.09.2014 року між ОСОБА_4 (за договором продавець) та ОСОБА_7 (за договором - покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняв від продавця (купив) квартиру за АДРЕСА_1 і оплатив її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором.

Відповідно до п. 7 договору ринкова вартість об'єкту складала 5050800,50 гривень.

Згідно п. 8 договору передбачено, що за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 149000 гривень, які продавець отримав від покупця повністю готівкою під час укладення цього договору.

У ході розгляду справи саме продавець ОСОБА_4 підтвердила, що вона продавала квартиру своїй невістці ( позивачу по справі) і саме ОСОБА_6 передавала їй кошти за договором. Зазначаючи при цьому також, що ніяких перемовин з ОСОБА_7 яка була формально вписана в договір як покупець вона про продаж квартири не вела, ніяких коштів від неї не отримувала. Так як мала намір забезпечити житлом саме свою колишню невістку разом з дітьми ( онуками). Підставою для укладення угоди за участю ОСОБА_7 була лише та політична ситуація, що виникла в 2014 році в Україні, так як її син ( колишній чоловік позивача) займав високі посади, був членом правлячої на той час партії і спільне прізвище яке мала позивач з чоловіком на той час могло спричинити негативні наслідки в частині щодо її власності.

Як на підтвердження укладення договору купівлі - продажу з позивачем у якості покупця, відповідач посилалася на розписку щодо отримання коштів в розмірі 16000000 гривень від 26.09.2014 року ( а.с. 85), нотаріально посвідчену заяву ( а.с. 44 ).

Позивач як на підтвердження заявлених позовних вказувала, що саме вона здійснила оплату вартості квартири, із коштів, що належали їй особисто.

Так як, 27 грудня 2012 року у відповідності до договору купівлі - продажу квартири ( а.с. 172) продала за 7 886 433,00 гривень належну їй на праві власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Отримані кошти у зв'язку з уникненням можливих інфляційних витрат, з метою заощадження обміняла на долари США, що на той час склало близько 1 000 000 доларів США за діючим курсом. В свою чергу, напередодні купівлі спірної квартири у серпні 2014 року вона здійснила обмін за діючим на той час курсом наявних в неї доларів США на гривні та маючи певні заощадження здійснила розрахунок з відповідачем.

Після укладення договору купівлі - продажу вона разом з дітьми, відповідачем ОСОБА_8 зареєструвалася в спірну квартиру, де продовжує проживати до теперішнього часу, та нести всі витрати по утриманню квартири як власник.

Зі змісту довідки ТОВ «Планета житло - сервіс » вбачається, що позивач ОСОБА_6 (ОСОБА_6.) проживає та зареєстрована в придбаній квартирі АДРЕСА_1. Належно та своєчасно сплачує експлуатаційні та комунальні платежі. У той час, як відповідач ОСОБА_7 фактично не проживає за цією адресою ( а.с. 173).

Позивач вказувала також, що підставою для звернення з позовом до суду є те, що її мати поїхала з квартири не здійснивши дії щодо дарування спірної квартири ( згідно домовленості) і встановити фактичне місце проживання вона не має змоги. Так як між ними відбуваються лише періодичні спілкування по телефону. Коштів на придбання квартири її мати не мала, так як вже на той час була пенсіонеркою. Також у неї не було достатніх заощаджень, для придбання квартири.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що в ході розгляду справи продавцем за договором купівлі - продажу ОСОБА_4 було визнано позов, та встановлено, що саме позивач ОСОБА_6 а не відповідач ОСОБА_7 виступала покупцем квартири за адресою вказаною у договорі, сплативши при цьому кошти в розмірі, які визнані продавцем як достатніми щодо вартості квартири, колегія суддів вважає позовні вимоги позивача про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця на позивача доведеними та такими що підлягають задоволенню з зазначених вище підстав, а також положень ч. І ст. 61 ЦПК України.

Також позивачем ставилося питання про визнання за нею права власності на квартиру квартирі АДРЕСА_1. Колегія суддів вважає, що такі вимоги не підлягають до задоволення. Так як суд задовольнивши вимоги позивача щодо переведення на неї прав покупця за договором купівлі - продажу квартири, фактично визначив її право власності на дане нерухоме майно як сторони у договорі. Відтак, вона має право у визначений законом спосіб здійснити документальне оформлення наявного у неї права власності у відповідності до рішення суду як сторони у договорі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року скасувати та постановити нове за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати частково недійсним у частині покупця укладений 26 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 договір купівлі - продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левашовим О.Г. за реєстровим № 3302), перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_6.

У іншій частині відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: