233 № 233/1425/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

за участю секретаря Кюсєвої Т.О.,

заявників -

представника заявників -

заінтересованої особи -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, заінтересована особа - Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, про встановлення факту народження дитини, -

В С Т А Н О В И В:

15 березня 2017 року заявники у справі звернулися до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, вказуючи, що з 14 листопада 2015 року перебувають у шлюбі, який уклали на території України, де державні органи тимчасово не здійснюють свої повноваження. 26 грудня 2015 року медичному закладі м. Донецька заявниця народила дитину дівчинку, батьком якої є заявник ОСОБА_2 У зв*язку з тим, що вказана територія тимчасово непідконтрольна Україні внаслідок окупації, то вони не можуть зареєструвати в органах РАЦС народження дитини та отримати належне свідоцтво. Наявні у заявників дублікат медичного свідоцтва про народження дитини та свідоцтво про її народження, видані закладом охорони здоров*я та реєстраційним органом на тимчасово окупованій території, є недійсними та не створюють правових наслідків. З метою отримання свідоцтва про народження дитини державного зразка просили суд встановити факт народження дитини жіночої статі ОСОБА_3, 26 грудня 2015 року у м. Донецьк, батьками якої вони являються.

У судове засідання заявники, їх представник не з*явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, підтримують заяву (а.с. 29-31).

Представник заінтересованої особи - Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, у судове засідання не з*явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце судового розгляду.

Суд, з*ясувавши позицію заявників та їх представника, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Макіївка Донецької області, є громадянкою України, зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 8-9); заявник ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_4, є громадянином України та зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 10-11); заявники 14 листопада 2015 року уклали шлюб, зареєстрований на території України, де державні органи тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 12), який внаслідок цього є недійсним.

26 грудня 2015 року о 14 год. 10 хв. заявниця ОСОБА_1 у медичному закладі "Донецький республіканський центр охорони материнства і дитинства" народила дитину дівчинку, вагою 3250,0 г, про що одержала дублікат медичного свідоцтва про народження № 1505 (а.с. 6), що також вбачається з наданих на підтвердження своїх вимог заявницею витягу обмінної карти пологового будинку, пологового відділення лікарні із відомостями про результати медичних дослідень, даними про супроводження вагітності, спільної заяви батьків про реєстрацію народження дитини та присвоєння прізвища, імені, по-батькові ОСОБА_4 (а.с. 13-21, 24), а також фотознімків, на якому зображена заявниця у стані вагітності, заявниця з новонародженою дитиною (а.с. 22-23).

Також, заявниками одержано свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, видане Калінінським відділом ЗАГС м. Донецька (а.с. 7).

При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт народження дитини, видані закладом охорони здоров*я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області за вих. № 15.18-23-387 від 24 лютого 2017 року (а.с. 32) представнику заявників, яка діє на підставі договорів про надання правової допомоги від 17 лютого 2017р. (а.с. 25-28) ОСОБА_5, відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини з причини пред*явлення документа, що підтверджує народження дитини, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України.

Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявники у справі та їх дитина, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про встановлення факту народження дитини ОСОБА_3, 26 грудня 2015 року у м. Донецьку, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянам України ОСОБА_1, ОСОБА_2 свідоцтво про народження їх дитини, видане державним органом України.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 6, 15, 208, 212-215, 234-235, 256-259 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Встановити факт народження дитини жіночої статі ОСОБА_3, 26 грудня 2015 року у м. Донецьк, Україна, у матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_7, громадянки України, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, та батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м с. Беззаботи Єльнінського району Смоленської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя