Справа № 371/1536/16-ц Головуючий у І інстанції Капшук Л. О.
Провадження № 22-ц/780/3868/17 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 42 21.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Суханової Є.М.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 01 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про визнання права користування житловим будинком та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - Зеленьківська сільська рада Миронівського району Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Миронівського районного суду Київської області з позовом, в якому просила визнати за нею та малолітньою дочкою ОСОБА_3 право користування житловим будинком під АДРЕСА_1, посилаючись на те, що 07 грудня 2012 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_4, після чого вони стали проживати за згодою покійної матері відповідача ОСОБА_6 у належному їй будинку АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_3 зареєстровані у вищевказаному будинку АДРЕСА_1.

Під час спільного проживання ОСОБА_4 постійно чинив дружині ОСОБА_2 та їхній дочці перешкоди у користуванні будинком, неодноразово в стані алкогольного сп'яніння виганяв їх на вулицю, не дозволяв заходити до будинку, в зв»язку з чим позивач неодноразово зверталася в Зеленьківську сільську раду задля вирішення цього питання, а також до правоохоронних органів.

В подальшому, через неправомірну поведінку відповідача ОСОБА_4, позивачка ОСОБА_2, забравши дочку ОСОБА_3, вимушена була переїхати на тимчасове проживання до їхнього знайомого, який також проживає в селі Зеленьки.

На даний час ОСОБА_2 з дитиною залишаються зареєстрованими у будинку ОСОБА_4, проте користуватися ним не можуть, в зв»язку з чим позивач і просила суд визнати за ними право користування будинком.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати її такою, що втратила право користування спірним житловим будинком під АДРЕСА_1 з тих підстав, що вона більше року в даному будинку не проживає без поважних причин. В своїй заяві ОСОБА_4 посилався на те, що будинок АДРЕСА_1 належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 грудня 2016 року. Даним будинком для проживання користувалася ОСОБА_2, яка була його дружиною і з якою він з 07.12.2012 року по травень 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі. З 15.08.2013 року, ще до розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_2 стала проживати однією сім»єю з іншим чоловіком, в зв»язку з чим, забравши дочку ОСОБА_3 та всі свої речі, позивач пішла з будинку з власної волі. Відповідач ОСОБА_4 створив іншу сім'ю, з якою проживає у належному йому на праві власності будинку. Оскільки ОСОБА_2 більше року за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, житлом не цікавиться і її особистих речей в будинку немає, ОСОБА_4 на підставі ст. 405 ЦК України просив визнати її такою, що втратила право користування належним йому житловим приміщенням.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 01 червня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право користування житловим будинком під АДРЕСА_1.

Вимогу ОСОБА_2 про визнання за нею права користування житловим будинком під АДРЕСА_1 залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку під АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 грудня 2016 року на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 (а.с.76-77).

Позивач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 з 07 грудня 2012 року по 08 травня 2014 року, коли шлюб між ними було розірвано в судовому порядку (а.с.73).

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Також встановлено, що ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_3 зареєстровані в належному ОСОБА_4 на праві власності будинку АДРЕСА_1 (а.с.10), однак за місцем реєстрації не проживають з 15.08.2013 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом в належному йому будинку, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що ОСОБА_2 не проживала в належному ОСОБА_4 будинку понад один рік без поважних причин, що підтверджується наявними в справі письмовими доказами, зокрема актами обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_4 від 27 січня 2016 року, 17 лютого 2016 року, 17 березня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 17 травня 2016 року, 15 червня 2016 року, 06 липня 2016 року, 08 серпня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 жовтня 2016 року, 22 листопада 2016 року, 20 грудня 2016 року, 03 січня 2017 року, а також показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили, що ОСОБА_2 в будинку за місцем реєстрації не проживає з серпня 2013 року, будинок залишила з власної волі, оскільки почала підтримувати відносини з іншим чоловіком.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не проживала за місцем реєстрації в зв»язку з перешкодами, що їй чинив ОСОБА_4, колегією суддів відхиляються, оскільки вони спростовуються зібраними та проаналізованими судом доказами, наявними в справі.

Враховуючи доведеність в судовому засіданні підстав зустрічного позову ОСОБА_4, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав до його задоволення.

Правильним є і рішення суду в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 та визнання за малолітньою ОСОБА_3 права користування будинком, належним її батьку ОСОБА_4, що вбачається з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Право користування житлом дитиною, яка не є співвласником житлового приміщення, встановлюється наступними правовими нормами.

Так, відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей (у зв'язку із прийняттям пізніше СК України, малолітні діти не виключаються цією нормою) згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї ч. 2 ст. 64 ЖК відносить, крім інших, дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

У дитини як члена сім'ї власника житла право на користування житлом виникає на підставі факту народження дитини у власника житлового приміщення або членів його сім'ї. Умови стосовно проживання та ведення спільного господарства на дитину не поширюються.

Згідно з положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

На підставі вищенаведених норм та зважаючи на той факт, що відповідач ОСОБА_4 не заперечує право дочки на користування належним йому будинком, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про визнання за малолітньою ОСОБА_3 права користування будинком, і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 законності та обґрунтованості висновків суду в цій частині не спростовують.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 01 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: