Справа № 426/2216/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

09 листопада 2017 року Сватівський районний суд

Луганської області

У складі головуючого судді Половинки В.О.

при секретарі Фурсовій Н.В.

за участю

позивача за первісним позовом та

відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1

представника позивача за первісним позовом,

представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2

представників позивача за зустрічним позовом,

представників відповідача за первісним позовом ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні зала суду міста Сватове цивільну справу №426/2216/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, по зустрічному позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову та стягнення моральної шкоди

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з первісним позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_5 92 000 грн. заборгованості за договором позики та відсотки за користування грошовими коштами в період з 15 червня 2012 року по 4 листопада 2014 року розмірі 105 358,8 грн. В подальшому позивач ОСОБА_1 збільшив розмір позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики та відсотки за користування грошовими коштами в період з 15 червня 2012 року по 14 квітня 2017 року у розмірі 213 440 грн.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом про відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову та стягнення моральної шкоди та просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову у розмірі 186 900 грн. внаслідок сплати відсотків по договорам позики, відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову у розмірі 240 000 грн. в звязку з неотриманням доходів та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що 15.06.2012 року між його батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_5 92 000 грн. готівкою та ОСОБА_5 зобовязувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошей через три місяці. Крім того, позичальник зобовязався виплатити позикодавцеві проценти від суми позики в розмірі 4% щомісячно. 20.08.2012 року батько позивача ОСОБА_6 та його мати ОСОБА_7 загинули у ДТП. Позивач же, як спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину в установленому порядку, тому вважає, що він є правонаступником батька у договорі позики. Він звернувся до ОСОБА_5 з вимогою про повернення боргу. ОСОБА_5 борг визнав, підтвердив написання власноруч розписки, неодноразово обіцяв повернути борг, але кошти так і не повернув.

В подальшому 18.12.2014 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою суду від 17 лютого 2015 року обєднані в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків завданих забезпеченням позову та стягнення моральної шкоди з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Свій зустрічний позов ОСОБА_5 обґрунтував тим, що 15 березня 2013 року Сватівським районним судом Луганської області була винесена ухвала про забезпечення позову у справі №426/361/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, внаслідок чого було накладено арешт на все рухоме та все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_5 27 жовтня 2014 року ухвалою Сватівського районного суду закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу. Цією ж ухвалою скасовано арешт на все рухоме та все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_5 Ухвала набрала чинності 4.11.2014 року. Норми ст. 155 ЦПК України передбачають право особи на відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову. У звязку з накладенням арешту на все майно на підставі ухвали про забезпечення позову та у звязку з неотриманням кредиту позивач по зустрічному позову був змушений укладати договори позики під великі відсотки, що призвело до збитків в розмірі 186 900 грн. Крім того, йому були спричинені збитки в розмірі 240 000 грн. в звязку з неотримання доходів, які б він реально міг отримати від надання в оренду свого майна ПП «ОСОБА_8 Схід». Також вважає, що внаслідок спричинених йому збитків, від зазнав моральної шкоди, розмір якої визначив 10 000 грн., яку також прохає стягнути в ОСОБА_1 на його користь.

Під час розгляду справи по суті позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 наполягають на задоволенні позову та не визнають зустрічний позов.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_5, він же позивач за зустрічним позовом та його представники ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позов ОСОБА_1 не визнали повністю, наполягають за задоволенні зустрічного позову.

Дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх у сукупності, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, всебічно зясувавши обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, судом встановлені наступні обставини:

Судом встановлено, що 15.06.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав у борг від ОСОБА_6 92 000 грн. строком на три місяці. Факт укладання договору позики підтверджується розпискою від 15.06.2012 року (т. 1 а.с. 12).

20.08.2012 року ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_7 загинули у дорожньо-транспортній пригоді, що підтверджується даними свідоцтв про смерть (т. 1 а.с.13-14).

Спадкоємцем першої черги після померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є їх син, позивач у справі ОСОБА_1 (т.2 а.с. 290-291).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ч.1 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню не підлягають.

Аналізуючи зміст розписки від 15.06.2012 року, суд приходить до наступних висновків: відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 була представлена розписка позичальника, якою посвідчено передання ОСОБА_5 позикодавцем грошової суми в розмірі 92 000 грн.

Таким чином, суд вважає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю дана розписка від 15.06.2012 року про отримання в борг грошових коштів є документом, який виданий боржником ОСОБА_5 кредитору ОСОБА_6 за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора грошової суми в розмірі 92 000 грн.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Аналогічних висновків дійшов ВССУ і у справі про стягнення заборгованості за договором позики (ухвала від 23.01.2017 у справі № 564/680/15-ц).

Така практика ВССУ відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

У вказаній постанові ВСУ розяснив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. А досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

З викладеного вбачається, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав у борг від ОСОБА_6 92 000 грн. строком на три місяці. Факт укладання договору позики підтверджується розпискою від 15.06.2012 року, в якій вказана сума позики, строк позики на три місяці, та розписка підписана позичальником ОСОБА_5

Суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_5 та його представників ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_5 не укладав договору позики та не підписував розписку, оскільки їх доводи спростовуються висновком судово-почеркознавчої експертизи №2229/02/2230/03 від 7 лютого 2014 року, відповідно до якого рукописний текст в розписці від 15.06.2012 року, який починається і закінчується словами «Розписка. Я ОСОБА_5», «Сроком 3 месяца под 4% месячних», «15.06.2012 року» - виконано ОСОБА_5. Підпис внизу тексту розписки від 15.06.2012 року, розташований ліворуч від рукописного запису «15.06.2012 року» - виконано ОСОБА_5 ( архівна справа №426/361/13-ц а.с.179-185).

Суд вважає завірену позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 копію судово-почеркознавчої експертизи №2229/02/2230/03 від 7 лютого 2014 року, яка наявна в матеріалах архівної справи №426/361/13-ц а.с.179-185 належним та допустимим доказом, оскільки оригінал експертизи знаходився у справі, яка була втрачена. Крім того, витребувати належним чином завірену копію висновку цієї експертизи, суд не має можливості, оскільки матеріали цієї експертизи залишилися в м. Луганськ на непідконтрольній Україні території.

До сьогоднішнього дня сума боргу ОСОБА_1 не повернута.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги щодо стягнення суми боргу за договором позики з відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 в розмірі 92 000 грн. підлягають повному задоволенню.

Вирішуючи питання щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами, суд приходить до наступних висновків: зі змісту розписки вбачається, що кошти передавалися строком на три місяці.

Суд не приймає до уваги вимогу позивача за первісним позовом нараховувати 4 % місячних за користування кредитом, оскільки зі змісту розписки не має можливості визначити, чи це 4% «месячних», чи це 4% «годо» (мовою оригіналу) . Такі виправлення є підставою для суду вважати, що договором не встановлений розмір процентів. Їх розмір суд визначає на рівні облікової ставки Національного банку України, як це передбачено нормами ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до даних Національного банку України, облікова ставка Національного банку України складала:

Період% річних
2017
з 27.1013.5
з 14.0912.5
з 03.0812.5
з 07.0712.5
з 26.0512.5
з 14.0413
з 03.0314
з 27.0114
2016
з 09.1214
з 28.1014
з 16.0915
з 29.0715.5
з 24.0616.5
з 27.0518
з 22.0419
з 04.0322
з 29.0122
2015
з 18.1222
з 30.1022
з 25.0922
з 28.0827
з 04.0330
з 06.0219.5
2014
з 13.1114.0
з 17.0712.5
з 15.049.5
2013
з 13.086.5
з 10.067.0
2012
з 23.037.5

З урахуванням облікової ставки Національного банку України за відповідними періодами, судом розрахована сума за користування коштами за період з 15.06.2012 року по день прийняття рішення, а саме 09.11.2017 року, що складає 70 108,64 грн. І в цій частині підлягають задоволенню вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 щодо стягнення відсотків за користування коштами.

Розглядаючи вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову та стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків:

15 березня 2013 року Сватівським районним судом Луганським області була винесена ухвала

про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, внаслідок чого було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_5.

Ухвалою Сватівського районного суду від 27 жовтня 2014 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу закрито відповідно до вимог ч.3 ст. 406 ЦПК України в звязку з втратою судового провадження до закінчення судового розгляду. Арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_5 - знято.

Закриваючи це провадження, судом не встановлена неправомірність вимог позивача щодо накладання арешту чи неналежного здійснення ним процесуальних прав.

Таким чином, суд вважає, що арешт майна було здійснено відповідно до обґрунтованої заяви позивача з додержанням вимог процесуального законодавства.

Крім того, суд вважає, що підставою для притягнення позивача за первісним позовом ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності у вигляді відшкодування збитків повинна бути його вина. Але судом встановлена відсутність вини ОСОБА_1 у спричиненні збитків ( ч.2 ст. 1166 ЦК України), оскільки ним правомірно були використані процесуальні права, шляхом подачі заяви про забезпечення позову.

Вищевикладені висновки суду є підставою для відмови в задоволенні вимог позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову внаслідок сплати відсотків за договорами позики та відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову в звязку з неотриманням доходів та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому з відповідача ОСОБА_5 підлягає стягнення на користь держави судовий збір у розмірі 1621,09 грн. та судовий збір у розмірі 121,80 грн. по сплаті за забезпечення позову на користь ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись

ст.ст. 202,207, 1046, 1047, ч.2 ст. 1166, 1218 ЦК України;

ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.06.2012 року у розмірі 92 000 ( девяносто дві тисячі) грн. та відсотки за користування грошовими коштами в період з 15 червня 2012 року по 9 листопада 2017 року у розмірі 70108 (сімдесят тисяч сто вісім) грн. 64 коп., а всього стягнути 162108 (сто шістдесят дві тисячі сто вісім) грн.64 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Відмовити в звязку з необґрунтованістю в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_1 відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову внаслідок сплати відсотків за договорами позики; відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову в звязку з неотриманням доходів та моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору на користь держави в розмірі 1621 (одна тисяча шістсот двадцять одна ) грн.. 09 коп. та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за забезпечення позову у розмірі 121 (сто двадцять одна)грн. 80 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Луганської області через Сватівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Сватівського

районного суду ОСОБА_10