Справа №: 343/964/17
Провадження №: 2/0343/475/17
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючої судді Монташевич С. М.,

секретаря Шикор Г. В.,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та визнання відчуження квартири догором купівлі-продажу квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та визнання відчуження квартири догором купівлі-продажу квартири. Свої вимоги мотивує тим, що договір дарування від 09 лютого 2012 року, згідно якого дарувальники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подарували ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, є удаваним правочином. У даному правочині воля сторін спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором дарування, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 09.02.2012 р. про те, що остання отримала від ОСОБА_3 24500 доларів США за вищевказану квартиру, та свідчить, що квартира була не подарована, а реально продана. Про те, що дарування квартири було здійснено за вказаною ціною, вона дізналась тільки в квітні 2017 року, коли знайшла розписку ОСОБА_2 від 09.02.2012 р., тому просить поновити строк на пред'явлення даного позову.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, зіславшись на вищевикладене, просили позов задовольнити. Додатково ОСОБА_1 пояснила, що вона віддала належну їй квартиру в м. Долина по вул. С.Бандери, 5/2, дочці ОСОБА_2 з зятем. Спочатку вони в ній жили, потім здавали квартирантам. Згодом діти вирішили відчужити квартиру, однак вона не вникала у те, яким саме способом. Всім займалася дочка, а вона 09.02.2012 р. у нотаріуса підписала договір. Зазначила, що вона була певна, що фактично укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, оскільки вона не могла подарувати нерухомість чужій особі. Після підписання договору вона особисто ніяких грошей не отримувала, оскільки вирішувати долю квартири доручила дочці. Однак це не свідчить, що вона безоплатно віддала її посторонній людині. У квітні 2017 року із знайденої нею розписки від 09.02.2017 р. їй стало відомо, що відповідачка ОСОБА_2 за квартиру отримала гроші в розмірі 24500 доларів США. Остання не заперечила факту отримання цих коштів за їхню квартиру. На даний час вона хворіє, несе значні витрати на лікування, тому, враховуючи те, що у дочки з колишнім чоловіком виник спір з приводу поділу спільного майна, хоче, щоб діти їй повернули половину отриманих від продажу квартири коштів.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала, вказавши, що 09.02.2012 р. вони з мамою ОСОБА_1 подарували, а фактично продали ОСОБА_3 кваритиру № 2 у будинку № 5 по вул. С.Бандери в м. Долина Івано-Франківської області. У вказаній квартирі проживала вона з чоловіком, тому продажем квартири займалася вона, а покупця знайшов чоловік. ОСОБА_3 просила оформити відчуження квартири на підставі договору дарування, щоб квартира не була спадковим майном. Кошти за квартиру вона отримала від ОСОБА_3 на вулиці біля офісу нотаріуса після укладення договору дарування. Після отримання грошей, вона надала ОСОБА_3 розписку, яку написала ще вдома. Під час передачі грошей її мама не була присутня. Цього року у неї виникла необхідність у підтвердженні того факту, що квартира була реально продана, а отримані кошти були використані для магазину. Щоб отримати засвідчену розписку, вона звернулася до ОСОБА_3 Остання, зробивши копію розписки, засвідчила, що вона згідна з оригіналом. Вона визнає, що квартиру продала, тому згідна повернути мамі гроші, якщо їх віддасть чоловік, з яким вона ділить спільне майно.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_5 позов не визнав, вказавши, що договір дарування від 09.02.2012 р. є дійсним та був укладений на законних підставах. Під час його підписання нотаріус ознайомила сторін з текстом і умовами договору, з правами та обов'язками. Все було добре зрозуміло і заперечень не було. Про купівлю квартири його довірителька розмови не чула. Пошуком житла займався її брат ОСОБА_6, який після розірвання шлюбу переїхав до батьків і не мав постійного житла. Брат був знайомий з сім'єю ОСОБА_1, підтримував з ними зв'язки, допомагав їм у роботі. Від них він і дізнався про квартиру, з ними вирішував всі питання з даного приводу. На початку 2012 року брат повідомив, що вирішив квартирне питання і запропонував, щоб вона з сім'єю перейшла жити на квартиру, яку він підшукав, а він залишиться проживати у батьків. Він показав їй помешкання, воно її влаштовувало, тому в лютому за проханням останнього вона з'явилася до нотаріуса та підписала договір дарування. ОСОБА_3 не сплачувала за квартиру жодних коштів, оскільки у неї їх не було. З 2012 року вона користується квартирою, ніяких претензій з приводу неї не виникало, з ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 вона не зустрічалася. Однак, на початку травня 2017 р. до неї на роботу прийшла ОСОБА_2 і почала розповідати про свої сімейні негаразди з чоловіком і про поділ майна. Вона показала аркуш паперу і сказала, що написала розписку про отримання від неї грошей і що їй потрібно написати на ній "З оригіналом вірно". ОСОБА_3 відмовлялася це робити, однак ОСОБА_2 почала істерику, плакала, що чоловік хоче забрати у неї все майно, тому, щоб уникнути будь-яких неприємностей на роботі і щоб остання пішла, вона написала те, що її просили. Його довірителька не могла подумати, що ОСОБА_2 використає її підпис з іншою метою, ніж просила. На наступний день вона знову прийшла до неї на роботу і повідомила, що розписка не має сили і просила її погодитися поміняти договір дарування на договір купівлі-продажу. Однак, вона відмовилася це робити. Позивачкою пропущений строк позовної давності і не наведено поважних причин для його поновлення. Щодо знайденої нею розписки у квітні 2017 року, то таке не відповідає дійсності, оскільки посвідчувала вона копію розписки тільки в травні 2017 року. До того часу такої розписки не існувало взагалі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослiдивши та оцiнивши здобутi та перевiренi в судовому засiданнi докази в їх сукупностi, вважає, що даний позов не пiдлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно копії договору дарування від 09 лютого 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (до одруження ОСОБА_1) Т.В. подарували ОСОБА_3 належну їм в рівних частках (по 1/2 частці) квартиру за № 2 у будинку № 5 по вул. С.Бандери, що в м. Долина Івано-Франківської області. Квартира належала дарувальникам по 1/2 частці на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 22.04.2003 р. виконавчим комітетом Долинської міської ради Івано-Франківської області на підставі рішення виконкому № 135 від 22.04.2003 р. (а.с. 4-5).

Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі договору дарування від 09.02.2017 р. вищевказана квартира є приватною власністю ОСОБА_3 (а.с. 7).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що згідно вищевказаного договору дарування позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є дарувальниками квартири АДРЕСА_2, належної їм по 1/2 частці.

Суд звертає увагу на те, що звертаючись до суду з даним позовом, позивачка заявила вимогу про визнання всього договору дарування від 09.02.2012 р. удаваним, хоча їй належала тільки 1/2 частка квартири, яка була відчужена за ним. При укладенні договору вона діяла самостійно, від свого імені. Натомість інший дарувальник - колишній власник іншої 1/2 частки квартири ОСОБА_2 є відповідачкою та з самостійнимими вимогами про визнання договору дарування від 09.02.2012 р. в межах її частки удаваним не звертається. Таким чином, суд вважає за необхідне дослідити та встановити природу спірного правочину в частині відчуження 1/2 частки квартири на підставі договору дарування від 09.02.2012 р.

Згідно вимог ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Згідно вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивачка, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на її думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Позивачка зазначила, що підписуючи у нотаріуса договір від 09.02.2012 р., вона не знала та не придавала значення тому, який це саме договір, оскільки при його укладенні повністю довіряла своїй дочці ОСОБА_2, якій мала намір залишити вищевказану квартиру та яка займалася її відчуженням. При цьому наголосила, що вона не могла безоплатно подарувати квартиру чужій особі. Оцінкою квартири, умовами її відчуження займалася ОСОБА_2, тому вона не цікавилася її вартістю та матеріальною компенсацією, так як її дійсний намір при підписанні договору було якнайкраще забезпечення дочки та бажання їй допомогти, в тому числі матеріально.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується витягами з місцевої газети "Добра справа", оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні, що у 2011 році були опубліковані оголошення про продаж 1-кімнатної квартири по вул. С.Бандери, 5 (а.с. 62, 63).

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 підтвердила, що вона займалася відчуженням квартири і вона подавала у газету оголошення про її продаж. В оголошеннях нею було вказано номер телефона чоловіка ОСОБА_7

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він є колишнім чоловіком ОСОБА_2 У 2011 році у них народилася дочка, тому в оголошенні про продаж квартири був зазначений його номер телефону, оскільки у відповідачки він був завжди на беззвучному режимі. Квартиру приходила оглядати ОСОБА_3 з чоловіком. Тоді він побачив її вперше, вдруге - у нотаріуса. Він був присутній під час підписання ОСОБА_2 та тещею ОСОБА_1 договору дарування від 09.02.2017 р. Зауважень чи заперечень до договору не було. До квартири він не мав ніякого відношення, тому не цікавився чому укладають договір дарування. Вони з дружиною до лютого 2017 року проживали разом, їхні документи зберігалися спільно. Серед них він ніколи не бачив розписки про отримання коштів за квартиру.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 вказав, що він є чоловіком ОСОБА_1, батьком ОСОБА_2 Він ствердив, що його дружина близько 5 років тому продала квартиру по вул. С.Бандери в м. Долина. Чи брала вона за неї гроші та в якій сумі йому не відомо, однак він знає, що виручені за квартиру гроші перейшли ОСОБА_2

Як на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу, а не договору дарування, та отримання грошей за квартиру позивачка посилається на копію розписки від 09.02.2017 р., згідно якої ОСОБА_2 дала цю розписку ОСОБА_3 про те, що вона отримала кошти в сумі 24500 доларів США за квартиру № 2, що розташована за адресою: м. Долина, вул. С.Бандери, 5. Претензій до ОСОБА_3 немає (а.с. 6, 64). Однак, суд не може взяти до уваги дану розписку як на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1, оскільки розписка була надана ОСОБА_2, якій належала тільки 1/2 частка квартири, суми зазначені в ній і договорі дарування не співпадають, її оригінал не було представлено в судовому засіданні, а відповідачка ОСОБА_3 заперечує існування її оригіналу та факту передачі нею грошей і не є тією особою, яка уповноважена на посвідчення розписок.

На підставі ст. 184 ЦПК України, письмового клопотання (а.с. 17) та письмової згоди (а.с. 18) в якості свідка в судовому засіданні допитана ОСОБА_3, яка суду пояснила, що вона з чоловіком жила разом з її батьками в їхньому будинку. Її брат ОСОБА_6 після розірвання шлюбу також повернувся проживати до батьків, тому в одному будинку фактично проживало три сім`ї, а відповідно постало питання пошуків житла. Цим займався її брат. Саме він знайшов квартиру ОСОБА_2, з якими був знайомий, вів переговори щодо неї, після яких запропонував їй з сім`єю переїхати в це житло в обмін на її частку у батьківській хаті. Тому на неї і був оформлений договір дарування. Вона шкільний вчитель, у неї не було грошей на придбання квартири, а сума, зазначена в розписці, взагалі для неї непосильна. Під час підписання договору дарування нотаріус роз'яснила права, умови підписаного договору, його наслідки. У неї не виникало питань щодо безоплатної передачі квартири, оскільки перемовини щодо неї вів брат. За оформлення договору дарування оплачувала вона. На той час ніякої мови про купівлю квартири не йшлося, а про спадщину вона ще тоді і думати не могла. 04 травня 2017 року її брат помер, на підтвердження чого вона подала копію свідоцтва про його смерть (а.с. 66). 06 травня 2017 року до неї прийшла ОСОБА_2, яка розповідала їй про свою гірку жіночу долю, про те, що її чоловік хоче забрати дітей і все нажите ними майно. Остання просила її засвідчити розписку, яка допоможе їй при поділі майна. Вона спочатку не погоджувалася, але, зважаючи на емоційний стан ОСОБА_2, її становище, а також свої душевні хвилювання, так як помер її брат, її мама після смерті сина погано себе почувала, вона ночувала біля неї на кріслі, приймала заспокійливі, тому, щоб уникнути докучань відповідачки, підписала копію розписки. В той час вона не могла і запідозрити, що це буде використано проти неї.

Отже, заперечуючи в судовому засіданні удаваність договору дарування, ні ОСОБА_3, ні її представник ОСОБА_5 не навели жодних мотивів передачі у дар їй квартири ОСОБА_1, з якою вона не перебуває та не перебувала у родинних чи будь-яких інших близьких відносинах.

З вищевказаного суд встановив, що одна із сторін договору дарування, а саме дарувальник ОСОБА_2, яка володіла тільки 1/2 часткою квартири, вказує на факт відчуження нею 09.02.2012 р. квартири ОСОБА_3 на умовах платності, тобто на підставі договору купівлі-продажу, та зазначила, що здійснено це було за проханням обдаровуваної. При укладенні договору дарування від 09.02.2012 р. зовнішній прояв волі позивачки ОСОБА_1 на підписання договору дарування не відповідав її внутрішній волі, про що свідчать наступні вищевстановлені юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки, а саме: розміщення у газеті оголошень про продаж квартири, визнання дарувальниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 факту укладення договору купівлі-продажу й відсутності у них волі на укладення договору дарування нерухомого майна; пояснення свідка ОСОБА_8, який підтвердив продаж квартири дружиною ОСОБА_1; відсутність між дарувальниками та обдаровуваною родинних чи будь-яких інших близьких стосунків.

При вирішенні позову суд враховує те, що позивачка на момент укладення договору була власником 1/2 частини квартири, відповідно її вимоги можуть бути заявлені в межах цієї частки. Враховуючи вищеописані обставини, а також те, що на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, тому встановлені судом вищенаведені факти щодо намірів та обставин передачі квартири свідчать про те, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір від 09.02.2012 р. в частині дарування 1/2 частки квартири слід визнати удаваним.

Однак, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає у рішенні про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності (а.с. 21).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Обгрунтування позивачки ОСОБА_1 щодо поважності причин пропуску строку позовної давності містять в собі суперечності, оскільки спочатку вона зазначила, що про порушення її права у зв'язку з укладенням 09.02.2012 р. договору дарування замість договору купівлі-продажу квартири вона довідалася лише після того як в квітні 2017 року знайшла розписку про отримання грошових коштів за квартиру, після чого звернулася до суду з позовом про визнання цього договору удаваним правочином. При цьому, її пояснення щодо того де і при яких обставинах вона знайшла розписку були непослідовними та суперечливими. В подальших же поясненнях, позивачка взагалі вказала, що, підписуючи договір у нотаріуса, вона вважала, що має місце укладення договору купівлі-продажу, однак у його умови вона не вникала, оскільки відчуженням квартири займалася дочка. Такими твердження, вона сама визнала, що про фактичний продаж квартири вона знала ще в 2012 році, однак до суду звернулася тільки у 2017 році.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та визнання відчуження квартири догором купівлі-продажу квартири задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском позивачкою позовної даності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

На підставі викладеного, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 202, 203, 235, 256, 261, 267, 267, 655, 717 ЦК України, керуючись ст.ст. 208, 209, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРIШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та визнання відчуження квартири догором купівлі-продажу квартири відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя:

Повний зміст рішення виготовлено: 03 листопада 2017 року.