РІШЕННЯ

Іменем України

Заочне

"05" грудня 2017 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

за участі секретаря судового засідання Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №327 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Вендіно-Захід» про визнання договору безпроцентної грошової позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в грудні 2016 року звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним, з моменту укладання, договір безпроцентної грошової позики укладений 10 листопада 2014 року між ним та ТОВ «Вендіно - Захід», та стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.

В обґрунтування зазначив, що вказаний договір позики від 10.11.2014 року є фіктивним, укладеним без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, грошові кошти за його умовами не отримувалися та не передавалися, а тому договір підлягає визнанню недійсним. Так, в травні 2014 року позивач був прийнятий на посаду торгівельного представника у Вінницькій філії ТОВ «Вендіно-Захід». Пізніше, під психологічним тиском відповідача позивач підписав договір позики, розписку в отриманні коштів та видатковий касовий ордер. Розписка та видатковий касовий ордер складались без зазначення дати їх складання. Разом з тим, в договорі зазначено, що позикодавцем є ТОВ «Вендіно-Захід», яке в особі директора ОСОБА_2, який діє на підставі положення про філію та довіреності. В розділі шостому місцезнаходження та реквізити сторін зазначено: «ВФ ТОВ «Вендіно-Захід», юридична особа: м. Житомир, вул. Комерційна, 4 і підпис директора філії ОСОБА_2 Хоча, станом на 10.11.2014 року директором ТОВ «Вендіно-Захід» директором був ОСОБА_3 Також, відсутній наказ про надання позики, відповідно і сума 50 000 грн., як позика не відобразилась по бухгалтерському обліку товариства у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Підтвердженням вищевказаного, можуть бути показання свідків. В березні 2016 року, у зв'язку з понесенням товариством матеріальних збитків, позивачу запропоновано звільнитися з угодою сторін. Через деякий час після звільнення відповідач почав вимагати повернення суми позики. Тому, позивач просить суд визнати недійсним договір позики грошових коштів від 10.11.2014 року та стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати.

Сторони в судове засідання не з'явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, в зв'язку з повторною неявкою представника відповідача наполягав на винесенні заочного рішення та просив позов задовольнити (а.с.63).

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, відповідно до вимог ст.ст. 74, 75, 76, 77 ЦПК України. Попередньо директор ТОВ «Вендіно - Захід» направив до суду заперечення на позовну заяву, у яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_1 отримав в позику від відповідача 50 000 грн. на підставі своєї заяви, Договору безпроцентної позики №б/н від 14.10.2014, видаткового касового ордеру від 14.10.2014 та розписки від 14.10.2014, написаної в присутності двох свідків. Грошові кошти позивач отримав особисто із каси підприємства, видатковий касовий ордер підписаний директором Вінницької філії ТОВ «Вендіно - Захід» ОСОБА_2, який на той час мав усі повноваження для укладення зазначеного договору. Також зазначає, що 10.11.2014 видано Наказ №330 про надання позики ОСОБА_1. З вказаних підстав, просив відмовити в задоволенні позову повністю (а.с.34-35).

Згідно вимог ст.77 ЦПК України, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним.

Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що на підставі заяви позивача, 10 листопада 2014 року між ним та відповідачем укладено Договір безпроцентної грошової позики, за умовами якого відповідач передав позивачу позику в розмірі 50 000 грн., строком на 12 місяців, з остаточною датою повернення 10 листопада 2015 року (а.с.6,7).

У відповідності до умов договору позики відповідачем на підтвердження отримання грошових коштів видано видатковий касовий ордер від 10.11.2014, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.8). Крім того, позивачем в присутності свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, написано розписку про отримання позики, копія якої також долучена до матеріалів справи (а.с.9).

10.11.2014 р. відповідачем видано Наказ №330 про надання позики ОСОБА_1 (а.с.46).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

На обґрунтування вимоги про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності позивач зазначає, що в травні 2014 року ОСОБА_1 працевлаштувався на посаду торгового представника у Вінницькій філії ТОВ «Вендіно - Захід», що знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. Ватутіна, 137.

В його обов'язки входило: пропозиція товарів (продуктів харчування), які реалізовував відповідач на території Могилів - Подільського району Вінницької області, збір коштів за поставлений товар з торгових точок, які він обслуговував як торговий представник та де реалізовувалася продукція товар відповідача.

Зазначає, що після того, як він пропрацював декілька місяців, відповідач висунув вимогу про підписання оскаржуваного Договору позики, мотивуючи це тим, що таким чином товариство підстраховується від можливих зловживань з боку торгових агентів, як-то неповернення коштів за проданий товар до каси підприємства. Оскільки позивач боявся втратити роботу, він підписав цей договір, розписку та касовий ордер, при чому фактично коштів в розмірі 50 000 грн. він не отримував.

На початку березня 2016 року позивач звільнився з підприємства за угодою сторін, через деякий час після звільнення відповідач став вимагати повернення 50 000 грн., які позивач взяв у позику у підприємства. Позивач вказує, що підписання спірного договору, розписки та касового ордеру не відповідало його внутрішній волі, позику він реально не отримував та підписав вказані документи лише під загрозою звільнення з роботи.

Так, відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсний правочин породжує не ті права і обов'язки, яких бажали його учасники, а правові наслідки, котрі прямо передбачені у законі.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому підписи сторін є одним із обов'язкових реквізитів договорів, які саме повинні засвідчувати вільне волевиявлення сторін на укладання договору на певних узгоджених між ними умовах.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки, відповідач ввів в оману ОСОБА_1, а саме на момент вчинення правочину 10.11.2014 року на нього чинився психічний тиск, внаслідок якого він уклав оспорюваний договір позики без вільного волевиявлення та всупереч внутрішній волі, вимога про визнання вказаного договору недійсними підлягає до задоволення.

У відповідності до ч.1 ст.84 ЦПК України витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

В порядку ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Керуючись ст.ст.6,203,215,626,627,1046,1047,1051 ЦК України, ст.ст.57-60,212-214,224 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати недійсним договір безпроцентної грошової позики укладений 10 листопада 2014 року між ТОВ «Вендіно-Захід» та ОСОБА_1 з моменту укладання.

Стягнути з ТОВ «Вендіно-Захід» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн. 21 коп. та 5000 грн. витрат на правову допомогу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У такому випадку апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Cуддя Р. А. Галасюк