Справа № 361/1056/16-ц Головуючий у І інстанції Дутчак І. М.
Провадження № 22-ц/780/3665/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 26 21.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики, -

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 17 липня 2013 року між ним і ОСОБА_6 (далі позичальник) був укладений договір позики, за умовами якого він передав у власність ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 540 527 грн., що на день передачі грошей за курсом валют еквівалентно 65 918,00 доларів США, строком повернення до 18 вересня 2014 року. Проте, у вказаний строк Позичальник суму позики йому не повернув. 16 лютого 2015 року ОСОБА_6 за домовленістю між ними видав на його імя довіреність на управління та розпорядження належним позичальнику нерухомим майном. Однак, реалізувати це майно не вдалося. Суму боргу позичальник не повернув, що змусило його звернутися до суду за захистом порушених прав (а.с.2-3).

У ході розгляду справи зясувалося, що 02 січня 2016 року ОСОБА_6 помер.

Ухвалою суду від 09 вересня 2016 року до участі у даній справі залучено правонаступників померлого ОСОБА_6 спадкоємців першої черги за законом, які прийняли спадщину, дружину ОСОБА_4 та дочку ОСОБА_5

Враховуючи уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 просив стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках на його користь суму боргу в розмірі 178 0445 грн. 18 коп., що станом на день подачі позову еквівалентно 65 918,00 доларів США, посилаючись на те, що на момент смерті ОСОБА_6 разом із ним проживали та були зареєстрованими дружина ОСОБА_4 і дочка ОСОБА_5, які згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину після його смерті, тому вони як спадкоємці за законом зобовязані задовольнити його вимоги та повернути йому суму боргу за договором позики (а.с.124-126).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 17 липня 2013 року у розмірі 872 095 грн. 14 коп. у межах вартості майна, одержаного нею у спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер 02 січня 2016 року.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Також стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 445 грн.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, де зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушення матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення у межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 17 липня 2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 був укладений договір позики.

Згідно із п. 1 цього договору ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 540 527,00 грн., що на день передачі грошей еквівалентно 65 918,00 доларів США, які останній зобовязувався повернути до 18 вересня 2014 року. Передачу грошей здійснено до підписання даного договору.

Відповідно до п. 2 цього договору позики сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 18 вересня 2014 року, при цьому повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 65 918,00 доларів США за середнім курсом продаж комерційних банків міста Києва (за вибором позикодавця) на день передачі грошей.

У порушення умов договору та вимог закону ОСОБА_6 у визначений договором строк своїх зобовязань не виконав, зазначену суму позики ОСОБА_2 він не повернув.

16 лютого 2015 року ОСОБА_6 видав на імя ОСОБА_2 строком на три роки нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив позивача управляти та розпоряджатися, у тому числі продати на власний розсуд, належне йому нерухоме майно: 1/6 частку житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами, 1/6 частку земельної ділянки площею 0,25 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, та 1/6 частку земельної ділянки площею 0,074 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Мархалівка, вулиця 1 Травня, 28.

02 січня 2016 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією актового запису про смерть № 47 від 11 січня 2016 року.

Із спадкової справи № 86/2016 до майна померлого 02 січня 2016 року ОСОБА_6 вбачається, що заяви про прийняття спадщини ніхто із спадкоємців за законом до нотаріальної контори не подавав.

На день смерті ОСОБА_6 був зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Разом із ним на день смерті за цією адресою були зареєстровані його дружина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, про що свідчить довідка виконкому Броварської міської ради Київської області від 23 серпня 2016 року № 2.15/4460.

За змістом ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У ч. 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як спадкоємці першої черги за законом вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та заяви про відмову від спадщини у встановлений ст. 1270 ЦК України строк вони не подавали.

Згідно із ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було відомо про смерть боржника ОСОБА_6, а саме це вбачається з того що позивач був присутній на похоронах померлого.

Вимога про стягнення боргу ОСОБА_2 за договором позики була предявлена до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 20.09.2017 року, про що свідчить позовна заява, яка міститься в матеріалах справи.

Судом встановлено та не оспорювалось ОСОБА_2, що він знав про час відкриття спадщини і не предявив свої вимоги до спадкоємців у встановлений законом строк.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем було пропущено встановлені законом строки для предявлення вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину.

Частково задовольнивши позов, суд першої інстанції не врахував вищезазначені норми через що було безпідставно стягнуто з ОСОБА_4 суму боргу за договором позики.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 є обґрунтованими, оскільки апеляційним судом встановлено наявність підстав, передбачених ст.309 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те що він предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою ст. 1281 ЦК України, не ґрунтуються на матеріалах справи та ним не було надано жодних доказів на підтвердження даного факту.

Апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, оскільки, як було встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем було пропущено строки предявлення вимоги до спадкоємців, а тому жодних правових підстав для стягнення з відповідачів суми боргу за договором позики немає.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Мельник Я.С.

ОСОБА_7