АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2809/17 Справа № 202/5658/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист прав власника житлового будинку та виселення, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист прав власника житлового будинку та виселення, мотивуючи тим, що вона є одноосібною власницею, постійно проживає та перебуває не реєстраційному обліку у будинку №72 по вул.Академіка Образцова у м.Дніпро.

Зазначала, що у належному їй домоволодінні зареєстровані та проживають її діти ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 У 2011 році її донька ОСОБА_4 (відповідач) уклала шлюб з ОСОБА_3, від цього шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказувала, що після укладання шлюбу донька вселила до належного їй будинку свого чоловіка, при цьому дозвіл на його вселення вона не надавала, ОСОБА_3 грубо порушує її права як власника, не дає їй повноцінного права на користування будинком.

Посилаючись на те, що з моменту вселення ОСОБА_3 вона не вела спільного з ним господарства та заперечувала проти його проживання, оскільки він має право користування квартирою №1 в будинку №2 пл.Героїв у м.Новомосковську та в якій зареєстрований, а тому просила суд ухвалити рішення, яким усунути порушення її прав власника житлового будинку, шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що не має права користування житловим будинком №72 по вул.Академіка Образцова у м.Дніпро і виселити його без надання іншого житлового приміщення, зобов'язавши відповідачку ОСОБА_4 не вселяти ОСОБА_3 без її дозволу в зазначене спірне житлове приміщення.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до вимог ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 17 липня 1984 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою позивачеві ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8, а саме на домоволодіння №72, розташоване у м.Дніпро по вул.Академіка Образцова (а.с.7,8-12).

У вказаному домоволодінні разом із позивачкою ОСОБА_2 зареєстровані та проживають її діти: донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, та колишній чоловік позивачки - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.13-15).

11 жовтня 2008 року відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (донька позивача) уклали шлюб (а.с.50).

Від цього шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, яка також зареєстрована у належному позивачу домоволодінні (а.с.51).

У спірному домоволодінні фактично з часу реєстрації шлюбу (жовтень 2008 року) мешкає і відповідач ОСОБА_3, проживаючи разом із своєю дружиною ОСОБА_4 і малолітньою дитиною, спочатку у приміщенні літньої кухні домоволодіння, а згодом, з 2011 року, за згодою позивача ОСОБА_2 і у окремій житловій кімнаті будинку.

ОСОБА_3 значиться зареєстрованим у ІНФОРМАЦІЯ_7.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 з 2016 року склалися неприязні стосунки, що виявляється в постійних суперечках та сварках.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 неодноразово зверталися до Індустріального відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП України в Дніпропетровській області з заявами щодо сімейних сварок та конфліктних ситуацій (а.с.59,60,61,62,85-87).

Постанов про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи, викладені у позові, не знайшли свого обєктивного підтвердження під час розгляду справи судом, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження існування обставин, визначених ч.1 ст.116 ЖК України надано не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно ч.2,3 ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статті 15,16,386,391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм цих статей власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують, псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справи про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Відповідно до п.1 ст.8 Римської Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст.30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

Згідно п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. The U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Зокрема п.2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданими. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, а тому доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, так як доказів систематичного порушення відповідачем ОСОБА_3 правил співжиття з позивачем у будинку та його триваючої антигромадської поведінки суду не надано, а також не надано доказів застосування до нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Крім того, позивач ОСОБА_2 підставами виселення ОСОБА_3 в своєму позові зазначає, що останній вселився до будинку без її згоди та посилається на ч.3 ст.116 ЖК України. Проте, судом встановлено та не заперечувалось позивачем в судовому засіданні, що остання з жовтня 2008 року та до вересня 2016 року з позовом до ОСОБА_3 про виселення до суду не зверталась. В 2011 році вона надала дозвіл на проживання ОСОБА_10, ОСОБА_4 та їх малолітньої доньки ОСОБА_7 в одній із кімнат спірного будинку.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Доводи апеляційної скарги стосовно не взяття до уваги судом першої інстанції показів свідків стосовно негативної поведінки відповідача ОСОБА_3 не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують.

З`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_11