АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер № 754/1466/15-ц Головуючий у суді першої інстанції - Галась І.А.
Апеляційне провадження № 22ц/796/2029/2017 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Шахова О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом. Мотивуючи свої вимоги тим, що 12 серпня 1997 року за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку оформити на своє ім'я не зміг, оскільки втратив паспорт та інші особисті документи, тому договір купівлі-продажу підписала його матір ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_5 останній заявив свої права на частину вказаної квартири.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати договір купівлі-продажу зазначеної квартири в частині покупця ОСОБА_4 недійсним; визнати його покупцем за вказаним договором та визнати за ним право власності на вказану квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року, з урахування додаткового рішення цього ж суду від 29 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги та не надано правової оцінки ряду доказів, в тому числі і письмових, та обставин, які стосуються справи.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Представник правонаступника - ОСОБА_7, заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду будь-яких належних доказів, які б підтверджували, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти.

Проте з такими висновками суду повністю погодитись не можна.

Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 18 травня 1995 року, укладеним на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 продали, а ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 червня 1997 року, укладеного на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 придбали в рівних долях квартиру АДРЕСА_1. За домовленістю сторін квартира продана за 200 гривень, які продавцем отримані від покупців до підписання цього договору.

Згідно з договором купівлі-продажу від 12 серпня 1997 року, укладеного на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_2. За домовленістю сторін квартира продана за 18 200 грн, які продавцем отримані від покупця до підписання даного договору.

Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які перебували в шлюбі з 12 серпня 1982 року, розірвано.

Відповідно до вимог ст.224 ЦК України, в редакції Закону 1963 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі ст.58 ЦК України, в редакції 1963 р., недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно зі ст. 60 ЦК України, в редакції Закону 1963 р., недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу з дружиною позивач продав належну йому квартиру АДРЕСА_1, щоб у подальшому купити дві окремі квартири.

За свою частку грошових коштів, отриманих від продажу вказаної двокімнатної квартири, він 12 серпня 1997 року придбав спірну однокімнатну квартиру, однак юридично оформити договір купівлі-продажу на себе не зміг, оскільки невідомо у який час ним були втрачені особисті документи, в тому числі й паспорт громадянина України на його ім'я.

Як вбачається із копії заяви позивача про видачу паспорта, посвідченої Начальником Деснянського РВ ГУ ДМС України в м. Києві (а.с. 8), ОСОБА_3 02.09.1997 р., тобто після укладення договору купівлі-продажу квартири, було видано новий паспорт у зв'язку з втратою.

У зв'язку з відмовою продавця квартири повертати суму завдатку, а також у зв'язку з необхідністю терміново придбати для себе власне житло, вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири на його прохання від імені покупця був підписаний його матір'ю - ОСОБА_4

Із довідки, виданої ЖБК «Хімік-11» вбачається, що позивач з 1998 р. разом з дружиною зареєстрований за адресою спірної квартири (а.с.7).

Оскільки позивач виконав обов'язки покупця, і він же скористався правами покупця: домовився з продавцем про істотні умови договору купівлі-продажу квартири, зокрема, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав квартиру для себе, одразу після її придбання вселився туди і проживає в ній, а ОСОБА_4 вдає з себе покупця, будучи лише формально вписаною в даний договір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а відтак - наявні правові підстави для визнання зазначеного договору купівлі продажу квартири в частині покупця недійсним, визнання покупцем за договором позивача та визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру.

Разом з цим, скасовуючи рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 16 листопада 2016 року вказав, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що, звертаючись із указаним позовом ОСОБА_3 у позовній заяві власне і зазначав, що про наявність оспрюваного договору йому було відомо ще з часу його укладання, а тому дійшов передчасного висновку про те, що про порушення свого прав він дізнався лише у жовтні 2014 року.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (ст. 71 ЦК Української РСР).

Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Частиною 1 ст. 80 ЦК Української РСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що про наявність оспорюваного договору позивачу було відомо ще з часу його укладення (12 серпня 1997 року).

Разом з цим, судом встановлено, що про порушення свого права він дізнався лише у жовтні 2014 року, а саме: коли ОСОБА_5, після розірвання шлюбу з ОСОБА_4, заявив своє право на спірну квартиру, так як з часу придбання спірної квартири позивач знаходився в довірительних відносинах зі своєю матір'ю ОСОБА_4, будь-яких суперечок щодо права володіння спірної квартирою між ними не виникало, позивач вважав себе одноособовим власником спірної квартири, разом з дружиною постійно проживав та був зареєстрований в ній, самостійно ніс витрати з її утримання, відповідачі в свою чергу в придбанні вказаної квартири участі не приймали, грошові кошти на її купівлю не сплачували, ніяких прав на неї не заявляли, так як фактично покупцем та власником спірної квартири був саме позивач, а відтак - перебіг позовної давності розпочався у жовтні 2014 року - від дня, коли позивач дізнався про порушення свого права, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, не звернув уваги на те, що про порушення свого права позивач дізнався лише у жовтні 2014 року, а тому дійшов до помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року скасувати та постановити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати окрему частину договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 12 серпня 1997 року щодо покупця ОСОБА_4 недійсною.

За договором купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_2 від 12 серпня 1997 року визнати покупцем ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді