Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1770/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Головань А. М.
УХВАЛА

Іменем України

19.09.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Голованя А.М.,

суддів: Дьомич Л.М., Карпенка О.Л.,

за участю секретаря Діманової Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 липня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 25.07.2005 року по 06.11.2015 року працював на різних посадах в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, а з 07.11.2015 року на посаді провідного інженера відділення забезпечення автотранспортом.

16.02.2017 року він був звільнений з роботи згідно наказу ГУНП від 16.02.2017 року № 29 о/с «По особовому складу» за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Вважає звільнення з роботи незаконним, оскільки його посаду не скоротили, він не був попереджений про наступне вивільнення та не запропоновано зайняти вакантну посаду. Крім того, йому не було виплачено вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 липня 2017 року позов задоволено. Скасовано наказ ГУНП в Кіровоградській області від 16.02.2017 року № 29 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача. ОСОБА_2 поновлено на роботі на посаді провідного інженера відділення забезпечення автотранспортом. Стягнуто ГУНП в Кіровоградській області на користь ОСОБА_2 40057,60 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ГУНП в Кіровоградській області просить рішення суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_3, яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не прибула.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі сторін, що відповідає положенням ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, представника ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_4, який підтримав доводи скарги, заперечення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5Ю, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем його трудових прав при звільненні та наявності правових підстав для поновлення позивача на роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 07 листопада 2015 року працював на посаді провідного інженера відділення забезпечення автотранспортом при Головному управлінні Національної поліції в Кіровоградській області (далі ГУНП).

16 лютого 2017 року наказом ГУНП від 16.02.2017 року № 29 о/с «По особовому складу» ОСОБА_6 було звільнено з посади за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у звязку зі скороченням чисельності або штату працівників).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.1 ч.1ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КзпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивачки з займаної посади є незаконним у зв'язку з відсутністю юридичного факту скорочення чисельності або штату працівників, який є підставою для звільнення працівника за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Сама по собі зміна внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи чи її підпорядкування не може бути підставою для звільнення працівників згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Таке звільнення можливе лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Проте, як убачається з матеріалів справи посада провідного інженера відділення забезпечення автотранспортом при Головному управлінні Національної поліції в Кіровоградській області, яка було введена з 06.11.2015 року згідно тимчасового штату затвердженого Наказом Національної поліції №7 (а.с. 64,65) і на якій ОСОБА_2 працював з 07.11.2015 року була залишена в новому штатному розписі затвердженим Наказом Національної поліції №1143 дск від 09.11.2016 року (а.с. 66,67).

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що новостворений відділ в якому працював позивач змінив своє підпорядкування в структурі Головного управлінні Національної поліції в Кіровоградській області не вважається скороченням чисельності або штату працівників.

Крім того, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні фактичні данні на підставі яких можна вважати, що ОСОБА_2 був у встановлені законом строки належним чином попереджений про наступне звільнення та про те, що йому було запропоновано вакантні посади.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивач не звернувся із заявою про переведення на іншу посаду до працедавця, а тому це свідчить, що він відмовився зайняти вакантну посаду є необґрунтовані.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного і обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулось без законних підстав, а тому відповідно до ст.235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на роботі зі стягненням з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, здійснено судом з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 і цей розмір відповідачем не оспорюється.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в межах доводів апеляційної скарги підстав для його скасування не встановлено (стаття 308 ЦПК), тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: