Справа № 129/3520/15-ц Провадження № 22-ц/772/2197/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 2 Доповідач Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.

За участю секретаря: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Кунянської сільської ради, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Енержі», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус», про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Кунянської сільської ради за №14 «Про оформлення права приватної власності на комплекс будівель та споруд тваринницького комплексу в с. Куна по вул.Тваринників,4»; визнання недійсним свідоцтва про право приватної власності на комплекс будівель та споруд тваринницького комплексу в с.Куна по вул.Тваринників,4, виданого на імя ОСОБА_4; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 13.04.2007 року; визнання неправомірним рішення про внесення майна до статутного фонду; визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно, видане на Товариство з обмеженою відповідальністю «Велес Енержі»; витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, -

встановила:

В грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Кунянської сільської ради, ОСОБА_4 про визнання протиправним і скасування рішення виконкому Кунянської сільської ради №14 «Про оформлення права приватної власності на комплекс будівель та споруд тваринницького комплексу в с. Куна по вул. Тваринників, 4», визнання недійсним свідоцтва про право приватної власності на зазначений комплекс, виданого на імя ОСОБА_4, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 13.04.2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу ОСОБА_5 й зареєстрованого в реєстрі за №1438, та застосування наслідків недійсності правочинів шляхом повернення сторін в попередній стан.

В лютому 2017 року позивачем подано, а судом прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, до участі в справі залучено співвідповідача ТОВ «ВЕЛЕС ЕНЕРЖІ», а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ПАТ КБ «Глобус» (т. 2, а.с. 25, 32, 48).

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просив визнати рішення Виконавчого комітету Кунянської сільської ради за №14 «Про оформлення права приватної власності на комплекс будівель та споруд тваринницького комплексу в с. Куна по вул. Тваринників, 4», за яким на ОСОБА_4 було оформлено право приватної власності на комплекс будівель та споруд тваринницького комплексу в с. Куна по вул. Тваринників, 4, протиправним та скасувати його; визнати Свідоцтво про право приватної власності на комплекс будівель та споруд тваринницького комплексу в с. Куна по вул. Тваринників, 4, видане на ОСОБА_4, недійсним; визнати Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 13.04.2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №1438, недійсним; визнати неправомірним рішення про внесення спірного майна до статутного фонду ТОВ «ВЕРЕС ЕНЕРЖІ»; захистити право власності шляхом витребування нерухомого майна, яке розташоване в с. Куна Гайсинського району Вінницької області, вул. Тваринників, 4 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 08) з чужого незаконного володіння ТОВ «ВЕРЕС ЕНЕРЖІ» та повернути його співвласникам майнових паїв реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «Колос», с. Куна Гайсинського району Вінницької області.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він є власником майнового паю на суму 5336 грн., що складає 0,2088% від загальної вартості пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства «Колос», с. Куна Гайсинського району, а відтак є співвласником майна зазначеного реорганізованого підприємства.

В 2014 році він дізнався, що Спілка співвласників майна реорганізованого КСП «Колос» продала, а ОСОБА_3 придбав комплекс будівель і споруд тваринницького комплексу, який розташований в с. Куна по вул. Тваринників, 4.

Ознайомившись в 2015 році із вчиненими правочинами вважає, що вони порушують його права як співвласника майна колишнього КСП «Колос» і вчинені з порушенням вимог закону і підлягають визнанню недійсними, а майно витребуванню з чужого незаконного володіння, про що і просив суд.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення й неправильне застосування норм матеріального і процесуального права,.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги підтримала з підстав, викладених у ній, просила суд скаргу задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_7, а також представник Кунянської сільської ради сільський голова ОСОБА_8 проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Інші особи, які беруть участь у справі, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не зявилися, що відповідно до частини 2 статті 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Так, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не порушували прав, свобод чи інтересів позивача, оскільки громадяни - члени спілки співвласників майна КСП «Колос», в тому числі позивач, передали своє право розпоряджатися майном Спілці в особі її голови і в такий спосіб позбавилися права індивідуально вирішувати питання, що стосуються розпорядженням майном. Відтак голова Спілки ОСОБА_4 і сільська рада, яка оформила на його імя свідоцтво про право власності на майно діяли відповідно до закону, так само як законними були дії ОСОБА_3 який, як наступний власника майна, вніс його до статутного капіталу господарського товариства.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Колос», с. Куна Гайсинського району Вінницької області на суму 5556 грн., що становить 0,2088%, що підтверджується майновим сертифікатом серії ВІ №013128 (т. 1 а.с. 15).

Згідно з рішенням зборів засновників від 20 червня 2001 року громадянами орендодавцями ПОП СП «Колос», с. Куна створено спілку громадян-орендодавців майна реорганізованого КСП «Колос» (надалі Спілка) з метою задоволення і захисту законних спільних економічних інтересів, повязаних з розпорядженням спільним майном і передачею в оренду землі, отриманих в результаті реструктуризації КСП «Колос» (т. 1 а.с. 9-14).

Відповідно до пункту 6 Статуту завданнями Спілки, зокрема, є прийняття рішень Спілки про передачу майна в оренду, вирішення питань щодо виділення майнових часток членам Спілки, які бажають виділити свою частку зі спільного майна, вирішення питань щодо переоцінки та списання майна, переданого у користування юридичним і фізичним особу, та продаж спільного майна, прийняття рішень про розподіл майна між групами громадян-співвласників.

Організація виконання передбачених завдань покладається на Голову Спілки та відповідні органи Спілки. Так, Голова Спілки відповідно до пункту 7 її Статуту на підставі доручень, завірених в установленому порядку та відповідного рішення Зборів членів Спілки (зборів уповноважених): підписує договори; погоджує та вносить зміни та доповнення до укладених договорів; в установленому законодавством порядку за наявності підстав достроково розриває укладені договори; представляє інтереси громадян-співвласників з питань, що стосуються використання їх спільного майна і землі, в державних органах та громадських організаціях, судах. З цією метою голові Спілки надається належним чином оформлене доручення.

Отже Статутом Спілки передбачене представництво її Головою спільних інтересів громадян-співвласників, підписання ним договорів, вчинення інших дій, проте не у власних інтересах, а від імені та в інтересах громадян-співвласників, на підставі відповідного рішення зборів та з оформленням окремих доручень від імені громадян-співвласників.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», норми ЦК України про спільну часткову власність та підзаконні акти цивільного законодавства, які їм відповідають.

Так, відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 7 Закону України від 14.02.1992 року №2114-XII «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (із наступними змінами і доповненнями) майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Субєктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени у частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.

Підпунктом «а» пункту 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року №1529/99, а також пунктом 1 Указу Президента України від 29.01.2011 року №62/2001 передбачено забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями, вільного здійснення права власності на паї, зокрема передачі паїв в оренду з виплатою орендної плати в розмірі не менше одного відсотка вартості паю, купівлі-продажу, дарування, міни, передачі у спадщину, виділення групі осіб (окремим особам), які є власниками паїв, індивідуально визначених обєктів зі складу майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств чи їх правонаступників стосовно майна.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2001 року №177 затверджено Порядок визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального підтвердження. Пунктами 13-14 зазначеного Порядку встановлено, що майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства. У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво.

Наказом Міністерства аграрної політики України від 14.03.2001 року №62 затверджено Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств.

Згідно з пунктом 9 зазначеного Порядку виділення із складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників.

Пунктом 16 Порядку встановлено, що визначення конкретного майна для виділення окремому власнику чи групі власників майнових паїв може бути здійснене одним із способів за рішенням зборів співвласників: за структурою пайового фонду; конкретним майном за взаємною згодою співвласників; на конкурентних засадах шляхом проведення аукціону. Спірні питання щодо розподілу майна між співвласниками вирішуються в судовому порядку.

Незважаючи на те, що вищевказаний Порядок втратив чинність з 24.05.2013 року дня опублікування Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11.04.2013 року №253, він був чиним на момент виникнення спірних правовідносин, а його положення відповідають нормам глави 26 «Право спільної власності» ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з ч. 4 ст. 364 ЦК України договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Наказом Міністерства аграрної політики України від 20.05.2008 року №315 затверджено Рекомендації щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, відповідно до пунктів 2.4, 2.5, 4.4 яких управління майном, що перебуває у спільній частковій власності відповідно до укладеного договору про порядок володіння та користування майном, здійснюється через загальні збори співвласників.

Рішення загальних зборів співвласників приймається за згодою не менш як 2/3 співвласників, крім рішень про відчуження майна та виділення в натурі частки з майна, які приймаються одностайно.

Договір між співвласниками про виділення в натурі частки з нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже власники спільної часткової власності здійснюють свої права за спільною згодою і жоден з співвласників самостійно або за згодою декількох власників не вправі вирішувати долю спільного майна без згоди всіх співвласників. Така згода співвласників майна має бути отримана від всіх співвласників. Рішення щодо виділення в натурі частки з майна має прийматися на загальних зборах співвласників одностайно.

В разі ж неможливості досягнення співвласниками такої згоди, спір може бути вирішений судом лише у випадку предявлення заінтересованою особою вимоги до всіх інших співвласників.

Натомість 11 квітня 2007 року Виконавчим комітетом Кунянської сільської ради на підставі заяви уповноваженої особи (голови спілки) співвласників майна ОСОБА_4, а також виписки з протоколу зборів уповноважених громадян-співвласників майна, що знаходиться у спільному володінні с. Куна від 05.04.2006 року було прийняте рішення №14 (згідно з архівною випискою - №20, т. 1, а.с. 28, т. 2, а.с. 65), яким оформлено право приватної власності на комплекс будівель та споруд тваринницького комплексу в с. Куна, для ОСОБА_4, видано свідоцтво на право приватної власності згідно з цим рішенням (т. 1, а.с. 30) та доручено Гайсинському МБТІ провести відповідну роботу по реєстрації права власності на обєкт нерухомого майна.

Відповідно до підпункту 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до делегованих повноважень у віданні виконавчих органів сільських, селищних, міських рад дійсно належали облік та реєстрація відповідно до закону обєктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Облік і реєстрація об'єктів нерухомого майна здійснюється у відповідності до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" з урахуванням вимог Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 7/5 від 07.02.2002 року (далі - Положення).

Відповідно до пункту 6.1 Положення в редакції, що діяла на момент оформлення права власності, таке оформлення з видачею свідоцтва про право власності провадиться місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, зокрема: фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію; фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) підприємства, об'єднання, організації отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно підприємства, об'єднання, організації, що ліквідовується; фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників підприємства і за рішенням засновників (власників) отримали у власність об'єкт нерухомого майна, переданий їм за актом приймання-передавання; фізичним та юридичним особам при представленні договору про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, акта про прийняття об'єкта в експлуатацію та акта приймання-передавання цього об'єкта; фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об'єкти нерухомого майна, крім правовстановлювальних документів, передбачених у додатку 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно тощо.

ОСОБА_4 не надав жодного документа, передбаченого у додатку 1 до пункту 2.1 Положення, а наданий ним документ протокол зборів уповноважених не міг бути підставою для оформлення виконкомом місцевої ради за ним право власності на обєкт нерухомості на підставі його пункту 6.1.

Колегія суддів не погоджується як з такими, що суперечать вимогам закону і положенням Статуту посиланнями представників відповідачів на те, що протокол зборів уповноважених спілки (обєднання) громадян орендодавців ПОП СП «Колос», який передбачав продаж ОСОБА_3 будівель та споруд колишнього тваринницького комплексу, які є майном пайового фонду, звернення до виконкому сільської ради з проханням визнати право приватної власності співвласників на зазначене майно з оформленням його на ОСОБА_4, надання ОСОБА_4 повноважень з розпорядження цим майном від власного імені, ніким не оспорений і не скасований.

Як вказано в самому протоколі, Статут спілки не надає її голові повноважень на вчинення окремих юридичних дій без отримання в установленому законом порядку письмових доручень від співвласників майна. Замість внесення змін до статуту чи оформлення належним чином засвідчених довіреностей, частина з уповноважених (53 із 56) прийняли всупереч вимогам закону й положенням статуту рішення, спрямовані на незаконне заволодіння майном, і є нікчемними в силу статті 228 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх недійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин на відміну від оспорюваного є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний же правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Актами цивільного законодавства взагалі не передбачене оформлення майна, що належить на праві спільної часткової власності кільком співвласникам, одному з співвласників з видачею йому як фізичній особі й одноосібному власнику свідоцтва про право власності на майно, що належить кільком співвласникам.

Отже оскаржуване рішення виконкому Кунянської сільської ради як правовий акт індивідуальної дії є незаконним і підлягає скасуванню, а видане на його підставі свідоцтво визнанню недійсним на підставі статті 21 ЦК України, оскільки воно суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права позивача як співвласника майна.

Отримавши з порушенням вимог закону свідоцтво про право власності на нерухоме майно, ОСОБА_4 розпорядився ним уклавши 13 квітня 2007 року договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 33).

Згідно із статтею 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому частина перша статті 388 ЦК України передбачає необхідність встановлення обставин вибуття із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому перепродала це майно відповідачу.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

ОСОБА_3 достовірно знав про те, що відповідне нерухоме майно належить не ОСОБА_4 особисто, а є обєктом спільної часткової власності співвласників майнових паїв колишнього КСП «Колос», оскільки він був запрошений за збори уповноважених, де обговорювалися ці питання (т. 1 а.с. 62)

В подальшому ОСОБА_3 як учасник товариства вніс дане нерухоме майно до складу Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЕС ЕНЕРЖІ» (т. 2 а.с. 95).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.10 Постанови від 06.11.2009 року №9 реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Оскільки обєкт нерухомості, що є предметом спору вибув із володіння власника спілки (обєднання) громадян орендодавців ПОП СП «Колос» поза одностайною волею всіх співвласників, а особу, яка його придбала ОСОБА_3 не можна вважати добросовісним набувачем, порушене право позивача як одного із співвласників майна підлягає відновленню шляхом витребування майна від особи, яка не була стороною недійсного правочину, проте володіє майном на даний час ТОВ «ВЕЛЕС ЕНЕРЖІ».

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Отже в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним правочину щодо внесення ОСОБА_3 майна до статутного капіталу ТОВ «ВЕЛЕС ЕНЕРЖІ» та скасування свідоцтва про право власності останнього на зазначене майно слід відмовити.

Згідно з п. 3, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинами справи і неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частин 1, 5 статті 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме за вимогу майнового характеру та дві вимоги немайнового характеру в сумі 4558,19 грн. =( 3583,79 грн. +487, 2 грн. +487,2 грн.).

На підставі викладеного, керуючись статтями 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 червня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Кунянської сільської ради від 11 квітня 2007 року за №14 (20) «Про оформлення права приватної власності на комплекс будівель та споруд тваринницького комплексу в с. Куна по вул. Тваринників, 4».

Визнати недійсним свідоцтво про право приватної власності на комплекс будівель та споруд тваринницького комплексу в с. Куна по вул. Тваринників, 4 Гайсинського району Вінницької області від 11 квітня 2007 року серії ЯЯЯ №648268 загальною площею 25905, 5 кв.м., видане виконавчим комітетом Кунянської сільської ради ОСОБА_4.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу комплексу будівель та споруд по вул. Тваринників, 4 в с. Куна Гайсинського району Вінницької області від 13 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №1438.

Витребувати у товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Енержі» на користь Спілки (обєднання) громадян орендодавців ПОП СП «Колос» с. Куна Гайсинського району Вінницької області нерухоме майно комплекс будівель та споруд тваринницького комплексу в с. Куна по вул. Тваринників, 4 Гайсинського району Вінницької області загальною площею 25905, 5 кв.м.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Кунянської сільської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Енержі» на користь ОСОБА_2 по 1139, 55 грн. судового збору з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

Згідно з оригіналом: