АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Левенця Б.Б.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 інтереси якого представляє ОСОБА_2, Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 інтереси якого представляє ОСОБА_2, Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому, з уточненнями, просив визнати ОСОБА_2, такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1

В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником вищевказаної квартири, в якій зареєстрована також відповідач. Але в квартирі вона вже тривалий час не проживає. Вважає, що реєстрація відповідача, позбавляє його можливості повноцінно розпоряджатися майном, яке належить йому на праві власності.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказував, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що відповідач вже понад 1,5 років не проживає у квартирі, а тому відповідно до вимог ст.405 ЦК України є підстави для задоволення позову. Апелянт посилається, що суд не врахував надані ним акти ЖЕД на підтвердження вказаної обставини.

Також, апелянт вказує, що судом не було взято до уваги, що за позовні вимоги виступають 4 із 5 співвласників квартири.

Справа № 758/7104/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10759/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Роман О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а його батьками є позивач та відповідач(а.с.59).

Згідно зі Свідоцтвом про власності на житло, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_6, є співвласниками АДРЕСА_1

Як пояснив в судовому засіданні позивач, відповідач разом із сином ОСОБА_3 не проживає за вищевказаною адресою з 2015 року. Також суду повідомив, що син проживає з матір'ю за домовленістю з нею.

Відповідач ці обставини підтвердила та пояснила, що неможливість подальшого спільного проживання з позивачем було викликане розлученням з ним у 2014 році.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що задоволенням позову буде порушене право ОСОБА_6 на використання його права, які співвласника вищевказаної квартири, для проживання у ній відповідача, як члена його родини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, вірно застосував норми матеріального права та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_1 є приватною власністю позивача та третіх осіб, оскільки це право власності позивача ніхто не оспорює.

Судом першої інстанції встановлено та що не заперечується позивачем, що ОСОБА_2 була зареєстрована у вказаній квартирі під час шлюбу сторін, та набула право користування квартирою в законному порядку.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Обґрунтування апелянтом того, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач півтора роки не проживає у спірній квартирі, не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав суду два акти ЖЕД-705 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», відповідно до яких ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Але згідно з довідкою Слідчого СВ Подільського управління поліції ГУНП в м. Києві від.19.08.16 р. встановлено, що відповідач зверталась з заявою про те, що 08.09.2015 р. колишній чоловік (позивач по справі) спричинив ій тілесні ушкодження, що підтверджує про неприязні стосунки сторін.

Колегія суддів вважає вказані акти не можуть бути належним доказом на підтвердження не проживання відповідача у спірній квартирі більше одного року безперервно, оскільки акти складені з тривалим проміжком часу, перший від 24.09.2015р., а другий від 01.12.2016р., а тому не має підтвердження того, що відповідач не проживала у спірній квартирі в зазначений період.

Відповідно до ч. 1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно Свідоцтва про власності на житло, спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності в рівних частках ОСОБА_3„ ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с. 6).

ОСОБА_6 є сином відповідача яка є його законним представником. Коллегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно послався на те що позов не може бути задоволений оскільки буде порушене право ОСОБА_6, яка співвласника квартири, на проживання у спірній квартирі члена його родини його матері, відповідача по справі.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість судового рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалено з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді