Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/762/17
Провадження № 2/494/449/17
11 вересня 2017 року Березівський районний суд Одеської області у складі: головуючого - судді Дєткова О.Я.
при секретарі Твердун Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, тертя особа - Гуляївська сільська рада Березівського району Одеської області,
Відповідач, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився та про причини своєї неявки суду не повідомив, що у відповідності до вимог ст.224 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Залучена до участі в справі третя особа також, будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, однак своїм листом від 7 вересня 2017 року голова сільської ради Юрченко Т.П. вказує, що спірна будівля перебуває у користуванні позивача, який експлуатує її належним чином за цільовим призначенням й проводить необхідні будівельні роботи, та проти позову не заперечує і просить розглядати справу без участі представника.
Заслухавши пояснення представника позивача та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства у відповідності до ст.1 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У разі недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, згідно положень ст.220 ЦК України, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Із змісту зазначеної норми закону випливає, що при вирішенні виниклого спору про визнання права власності на нерухоме майно, яке придбане за договором купівлі-продажу, що потребує нотаріального посвідчення, суд досліджує, крім обставин щодо виконання сторонами умов вказаного договору, також наявність письмових доказів домовленості між сторонами щодо усіх істотних умов цього договору та відсутність передбачених законом обмежень для його укладення.
У коментарі п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснюється, що можливість визнання дійсними договорів, які є нікчемними через недодержання встановленої згідно із законом вимоги щодо їх нотаріального посвідчення, надана ч.2 ст.220 ЦК України. Така можливість передбачена законом як одна з форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних відносин.
Судом встановлено, що 1 жовтня 2014 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу складського приміщення, загальною площею 146,9 кв.м, що розташоване в АДРЕСА_1 (а.с.6).
З матеріалів справи убачається, що на час підписання цього договору купівлі-продажу продавець, тобто відповідач був власником спірного нерухомого майна (а.с.15), а тому укладення ним договору купівлі-продажу спірного майна не суперечить вимогам ст.ст.317,319 ЦК України.
На виконання зазначеної угоди позивач передав обумовлену суму грошей продавцю, а останній отримав її, про що йдеться у пункті 2 договору купівлі-продажу від 1 жовтня 2014 року (а.с.6).
Як свідчить з пояснень у судовому засіданні представника позивача, вищенаведені факти він повністю підтверджує, але на даний час відповідач не має можливості нотаріально посвідчувати укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна та фактично ухиляється від вчинення цієї дії.
Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, та відбулося повне його виконання, але відповідач ухиляється від нотаріального його посвідчення.
З наведеного слідує, що наявність згаданих умов є підставою визнання нікчемного договору дійсним.
Статтями 657, 640 ЦК України передбачається, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а у разі недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Виходячи з цього, вищезгаданий Пленум Верховного Суду України дійшов однозначного висновку, що ч.2 ст.220 ЦК України підлягає застосуванню лише щодо договорів, які підлягають лише обов'язковому нотаріальному посвідченню.
В силу ст.ст.3,19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, договорів, укладених у порядку, встановленому законом, рішень судів, що набрали законної сили.
Згідно ст.ст.328,392 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.
За ст.ст.6,13 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя та на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Враховуючи наведене, суд у відповідності до положень ч.2 ст.220 ЦК України дійшов висновку, що вищезгаданий договір купівлі-продажу нерухомого майна слід вважати дійсним, у зв'язку з цим, вимоги позову є такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст.10,60.212 ЦПК України,
Визнати за ОСОБА_1 право власності на складське приміщення, загальною площею 146,9 кв.м, що розташоване в АДРЕСА_1.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Березівський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: