У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Боймиструка С.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Мазурка А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 17 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання окремого положення кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 17 липня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим за неповного з'ясування всіх обставин справи, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що п. 8.4 укладеного між ним та Банком кредитного договору грубо порушує чинне законодавство, зокрема Закон України «Про захист прав споживачів», адже містить несправедливі для споживача умови, що в свою чергу є підставою для визнання його недійсним. Пояснює, що розмір пені перевищує розумну межу, яка встановлена законом, оскільки становить 1095% та станом на 31.08.2016 року дорівнює 133 556,25 доларів США і в три рази перевищує вартість споживчого кредиту, що в свою чергу суперечить засадам розумності, справедливості, добросовісності. Заперечує посилання суду першої інстанції на те, що не було допущено істотного дисбалансу обов'язків відповідальності за порушення грошового зобов'язання, оскільки п. 5 договору, яким передбачена відповідальність Банку за несвоєчасну видачу коштів у вигляді неустойки, втрачав свою актуальність і містився як формальна складова договору, адже момент підписання договору співпадає з моментом видачі коштів. Не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності та покликається на ст. 261 ЦК України, котра вказує, що перебіг такого строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а не з дня укладення правочину, як вважав суд. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 21 березня 2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №ROOWGA00000004, за умовами якого отримав в

________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 567/601/17 Головуючий у І інстанції - Назарук В.А.

Провадження № 22-ц 787/1410/2017 Доповідач - Ковальчук Н.М.

кредит 50 000 доларів США строком до 21.03.2028 року.

У відповідності до п.8.1 договору сторони погодили, що процентна ставка за користування кредитними коштами складає 1% річних, а відповідно до п.8.4 договору, сторони погодили, що у випадку порушення позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим, що п.8.4 вищевказаного договору, за яким у разі порушення ним зобов'язань із погашення кредиту, він зобов'язався сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні, є несправедливими відповідно до положень п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним своїх зобов'язань за договором. Зазначав також, що розмір пені за 20 років 1095% (0,15% х 365днів х 20 років) є завищеним і тому не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження того, що в момент вчинення кредитного договору, зокрема спірного п.8.4, було недодержано вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, та не було допущено істотного дисбалансу обов'язків відповідальності за порушення грошового зобов'язання, наявність якого може призвести до визнання умов договору недійсними відповідно до ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Суд також застосував положення закону, що регулюють позовну давність, врахувавши при цьому відповідну заяву Банку.

На підтвердження даних висновків у рішенні суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно з п.5 ч.3 ст.18 зазначеного Закону, несправедливою умову договору є умова про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду та відхиляє відповідні посилання апеляційної скарги на те, що оскаржуваний п. 8.4 договору містить несправедливі умови щодо позивача.

Так, відповідно до п."д" ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на день укладення договору), орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту включає в себе перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням.

Отже, до вартості кредиту слід відносити не лише проценти, які сплачуються споживачем за отриманий кредит, а і винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% від суми зарезервованих ресурсів, та саме тіло кредиту, яке також підлягає поверненню позичальником.

При цьому, колегія суддів враховує, що оскаржуваним п.8.4 кредитного договору передбачено, що неустойка у вигляді пені в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні, нараховується не на всю сукупну вартість наданого позичальнику кредиту, а тільки на суму простроченої заборгованості. У зв'язку з цим покликання апелянта на завищений розмір пені у вигляді 1095% є помилковим.

Доводи апеляційної скарги про недодержання в момент вчинення правочину вимог ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України та як наслідок визнання правочину недійсним, не підтверджені жодними доказами та не спростовують висновків місцевого суду в цій частині.

Що ж стосується покликань апелянта на існування істотного дисбалансу обов'язків відповідальності за порушення грошового зобов'язання, наявність якого може призвести до визнання умов договору недійсними відповідно до ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", то вони колегією суддів оцінюються критично. При цьому колегія суддів враховує, що на противагу оскаржуваному п. 8.4 договору, яким для позичальника (апелянта) передбачена неустойка у вигляді пені в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні, договір містить також і п.5.2, котрим передбачена відповідальність Банку за невиконання зобов'язання по видачі кредиту у вигляді неустойки в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожен день прострочення виконання зазначеного зобов'язання. Та обставина, що кошти Банком були видані позичальнику в день укладення кредитного договору, не свідчить про формальність даної умови договору, а лише про своєчасне виконання Банком відповідного зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом помилково обраховано початок строку позовної давності, не заслуговують на увагу колегії суддів як такі, що суперечать обставинам справи та нормам закону. Так, за правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Трирічний строк позовної давності за вимогою про визнання недійсним пункту договору почався з дня його підписання сторонами та закінчився 20 березня 2011 року. З огляду на подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності відмова в позові є законною.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 17 липня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Боймиструк С.В.

підпис Григоренко М.П.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.