Справа № 318/1310/17 Номер провадження №2/318/545/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2017 р. м. Камянка-Дніпровська

Камянсько-Дніпровський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Васильченка В.В.; при секретарі Крук О.В.; за участю: позивача ОСОБА_1, представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, представника ОСОБА_4,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору приватний нотаріус Камянсько-Дніпровського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, в якому зазначав, що вироком Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 30.09.2016 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_5 від відбування покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і 9 місяців. Цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_1 задоволено частково та стягнено з ОСОБА_5 на його користь грошову суму у розмірі 110 352 грн. 39 коп. ОСОБА_5, знав про свій обовязок щодо його виконання, однак з метою уникнути виконання цього грошового зобовязання 23.11.2016 року уклав договір дарування зі своєю дружиною ОСОБА_3, за яким подарував їй житловий будинок.

Посилаючись на те, що дії з безоплатного відчуження майна відповідач вчинив на користь своєї дружини у короткий проміжок часу після ухвалення вказаного судового рішення і що внаслідок його укладення відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення, у процесі розгляду справи уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати договір дарування житлового будинку недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 та представник ОСОБА_4 позов не визнали, у задоволенні заявлених вимог просили відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, до суду надіслав заяву в якій просив справу розглядати у його відсутність, позов не визнав.

Третя особа приватний нотаріус Камянсько-Дніпровського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 в судове засідання також не зявився, до суду надіслав заяву в якій просив справу розглядати у його відсутність.

Заслухавши думки учасників провадження, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що вироком Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 30.09.2016 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_5 від відбування покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і 9 місяців. Цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_1 задоволено частково та стягнено з ОСОБА_5 на його користь грошову суму у розмірі 110 352 грн. 39 коп.

23.11.2016 року ОСОБА_5, уклав договір дарування зі своєю дружиною ОСОБА_3, за яким подарував їй житловий будинок № 25 по вул. Набережна в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області, який було посвідчено приватним нотаріусом Камянсько-Дніпровського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 (а.с. 84).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Згідно ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

На підставі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Суд першої інстанції, виходить з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами, що укладений відповідачами договір є фіктивним.

Судом встановлено, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, хоча і був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, однак не має намірів ухилятися від погашення своєї заборгованості, оскільки, починаючи з лютого місяця 2017 року щомісячно здійснює платежі в рахунок її ліквідації (а.с. 34-37). Також, при ухваленні судом вироку, до ОСОБА_5 не застосовувався такий додатковий вид покарання як конфіскація майна.

Як зазначається у заяві нотаріуса під час посвідчення договору дарування житлового будинку не існувало для цього жодних перешкод. Дарувальником біли надані необхідні документи для посвідчення договору дарування. Також за перевірками в Державному реєстрі рухомого майна, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна та субєкта, були відсутні записи про наявність заборон та обтяжень щодо житлового будинку, що є обєктом дарування та ОСОБА_5 (а.с. 82).

Таким чином, позовна вимога про визнання договору дарування житлового будинку недійсним задоволенню не підлягає. Оскільки, у задоволенні цієї позовної вимоги відмовлено, то вимогу про скасування державної реєстрації права власності, яка є похідною від первісної також слід залишити без задоволення.

На підставі ст.ст. 11, 16, 23, 202, 203, 215, 234, 717 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору приватний нотаріус Камянсько-Дніпровського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та скасування державної реєстрації права власності залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Камянсько-Дніпровський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:ОСОБА_7