Справа № Провадження №376/1178/17-ц 22-ц/780/4200/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Категорія4Доповідач у 2 інстанціїОлександр
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Сліпченка О.І.

суддів Іванової І.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на рішення Сквирського районного суду Київської області від 31 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради Київської області про визнання права власності на майно,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася казаним позовом, який обґрунтовувала тим, що починаючи з 2006 року, вона почала користуватись нежитловою будівлею яка розташована по вул. Соборна (в минулому Леніна), 38-б у м. Сквира, Київської області.

Приміщення мало занедбаний стан, було завалена сміттям та майже 20 років не експлуатувалась. Вважаючи його безхазяйним позивачка робить все необхідне для того, щоб вберегти приміщення від подальшого руйнування.

Позивач зверталася до ОСОБА_3 міської ради Київської області з приводу придбання або взяття в оренду даного приміщення, але отримувала відповідь, що дана будівля не знаходиться на балансі територіальної громади, а згідно даних Реєстраційної служби Сквирського районного управління юстиції Київської області відсутні відомості щодо власника.

Просила визнати право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю літ. "А", яка розташована по вул. Соборна (в минулому Леніна), 38-б у м. Сквира, Київської області.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 31 травня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» (надалі ПАТ «Укртелеком» та/або апелянт) звернувся з скаргою, в якій посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин справи, - просив скасувати рішення та постановити нове рішення про відмову в задоволені позову.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю на спірне майно, оскільки він добросовісно, відкрито та безперервно користується нерухомим майном більше ніж 10 років.

При цьому місцевий суд виходив з того, що визнання за позивачем права власності на майно не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, щоакти, які місцевий суд поклав в основу рішення, (а.с.13,28), не дають колегії суддів підстави вважати, що позивачка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних норм обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес позивача з боку відповідача, до якого власне і предявляються позовні вимоги.

Згідно розяснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд першої інстанції уваги на наведені вимоги закону не звернув та не зясував чи є належним відповідачем у справі ОСОБА_3 міська рада, зокрема чи порушені права позивачки з боку міської ради, а якщо порушені, то які саме і в чому полягає таке порушення, чи є міська рада власником спірного майна, чи претендує на це майно тощо.

Задовольняючи позов, місцевий суд взагалі не зясував факт належності спірного майна іншій особі на праві власності чи повного господарського відання.

Дані обставини мають важливе значення для вирішення спору з огляду на приписи ст.344 ЦК України, яка передбачає можливість набуття права власності на спірне майно за набувальною давністю лише у випадку добросовісного заволодіння чужим майном, тобто майном яке вже є обєктом права власності іншої особи.

Аналогічні розяснення, що право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ, а відтак встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду, містить п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Крім того, вирішуючи спір, місцевий суд не зясував особу, яка є власником земельної ділянки, на якій розташоване спірне майно.

Дана обставина має істотне значення для вирішення справи, бо зачіпає права цієї особи. Так із доданих апелянтом до скарги документів, зокрема державного акту на право постійного користування землею від 27.06.1995 року з планом зовнішніх меж землекористування, вбачається, що спірне мано розміщено на земельній ділянці, яка знаходиться в користуванні апелянта, а майно на його балансі (а.с.95-99).

Задовольняючи позов, місцевий суд не звернув уваги на відсутність у справі будь-яких доказів про добросовісне, відкрите та безперервне володіння позивачем спірним майном.

Крім того, місцевий суд прийшов до хибних висновків про добросовісність володіння з боку позивача, оскільки за змістом ст.344 ЦК України, умовою набуття права власності за набувальною давністю є добросовісність володіння чужим майном.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, та не врахував, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; при цьому позивачі могли довідатись про відсутність у них підстав для набуття права власності на спірний будинок.

Таким чином, необхідних умов для задоволення судом вимог про визнання за позивачами права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України не має.

Крім того, вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позов предявлений до неналежного відповідача.

Зокрема відповідач ОСОБА_3 міська рада не порушувала прав та законних інтересів і позивача та не претендує на спірне майно, що у свою чергу свідчить про безпідставність вимог до неї.

В той же час судом встановлено, що можливість набуття права власності на майно оспорюється апелянтом, який до участі у справі не залучений.

З огляду на встановлені обставини справи, рішення місцевого суду не можна вважати законним і обґрунтованим, у звязку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» - задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 31 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради Київської області про визнання права власності на майно - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: