УХВАЛА

іменем україни

1 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ майна та визнання права власності на 1/2 частину матеріалів та обладнання за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1999 року вона і ОСОБА_4 почали проживати разом за адресою: АДРЕСА_1. У 2010 році вони переїхали проживати у приватний будинок по АДРЕСА_3. За час їхнього спільного проживання їх стосунки мали всі ознаки подружнього життя: спільне місце проживання, побут, ведення господарства, бюджет, взаємні права та обов'язки.

У 2006 році вони придбали земельну ділянку у с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області загальною площею 0,05 га. На час пред'явлення позову вартість земельної ділянки за ринковими цінами становила 750 тис. грн. У 2007-2008 pоках вони побудували будинок за адресою: АДРЕСА_3, вартість якого за ринковими цінами становить 3 млн. 250 тис. грн. Вказаний будинок не було здано в експлуатацію.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3, посилаючись на положення ст. ст. 368, 372, 331 ЦК України і ст. ст. 21, 36, 69, 70, 71, 74 СК України, просила встановити факт того, що вона та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 1999 року по 1 лютого 2015 року; провести поділ усього майна набутого за час спільного проживання сторін.; визнати за нею у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частини матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 2004 року по 1 лютого 2015 року.

Визнано у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину матеріалів, обладнання, які були використані у період з 1 січня 2004 року по 1 лютого 2015 року в процесі будівництва житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_3. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, набуття майна в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, та підстав для визнання права власності на 1/2 частину матеріалів, обладнання, які використані в процесі будівництва жилого будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачкою доведено факт перебування її з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах і проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Оскільки норми ст. 74 СК України набрали чинності з 1 січня 2004 року, а КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, не містив норм, які регулюють режим спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, суд дійшов висновку про встановлення факту того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 2004 року по 1 лютого 2015 року. Спірний будинок був побудований за час спільного проживання сторін, а тому згідно з нормами ст. ст. 60, 74 СК України матеріали, обладнання, які були використані у період з 1 січня 2004 року по 1 лютого 2015 року в процесі будівництва будинку належать сторонам на праві спільної сумісної власності.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що з 1 січня 1999 року по 1 лютого 2015 року вона та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу й за цей час за спільні кошти побудували будинок.

Судом установлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 11 липня 2001 року ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Гореницької сільської ради від 28 грудня 1999 року № 59/6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1603 га, яка розташована на території АДРЕСА_3, землю передано для обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Відповідно до відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 22 червня 2015 року інвентаризаційна справа на об'єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_3, в архіві підприємства не зареєстрована.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-2253цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте суди на зазначені обставини уваги не звернули.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що свідками було підтверджено факт проживання сторін спільно, проте суд не звернув уваги, що крім показів свідків матеріали справи не містять доказів в обґрунтування заявлених вимог.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на те, що спільний бюджет та побут з позивачкою він не вів, будь-які докази цього відсутні, а тому підстав для визнання майна спільною сумісною власністю немає.

При розгляді справи суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи відповідача про те, що він з червня 2003 року і досі перебуває у фактичних шлюбних відносинах та веде спільне господарство з ОСОБА_6, проживає з останньою у їхній спільно придбаній квартирі АДРЕСА_2. Вказана квартира була придбана ним та ОСОБА_6 на підставі укладеного 24 вересня 2003 року інвестиційного договору за їх спільні кошти. Також у нього з ОСОБА_6 є спільна дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд апеляційної інстанції не встановив всі дійсні обставини справи, а саме: наявність спільного ведення господарства, спільного бюджету, спільних витрат на придбання спірного майна, не з'ясував, чим саме підтверджуються ці обставини, які необхідно встановити для застосування ст. 74 СК України.

Крім того, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте суд апеляційної інстанції на наведене належної уваги не звернув та не з'ясував джерела коштів, за які було придбано будинок.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик