Справа № 202/3800/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2017 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Герасименка В.А., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про поділ спадкового майна та стягнення грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду, позивач ОСОБА_6 зазначає, що 9 березня 2013 року помер її батько ОСОБА_7, який з 24 березня 1984 року перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 Відповідно до свідоцтва про право власності від 15.09.1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська від 28.08.1998 року № 319, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 належить на праві власності житловий будинок № 36 "а" по вул. Оренбурзькій у м. Дніпропетровську. Вважає, що частка вказаного будинку належала її батьку та вона як спадкоємець першої черги має на неї право. Крім того, після смерті батька 20 жовтня 2013 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори їй було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину автомобіля НОМЕР_1 та причепа «ЗАЗ 8101» номерний знак НОМЕР_2. Іншим співвласником цього майна є ОСОБА_2 Оскільки виділ у натурі частки із спільного майна є неможливим, бажає отримати грошову компенсацію вартості її частки.

За цих підстав позивач з урахуванням уточнених позовних вимог (т. 2 а.с. 166, 174) просить визнати за нею право власності на 1/8 частину будинку № 36 «а» по вул. Оренбурзькій у місті Дніпропетровську з надвірними будівлями та спорудами, а також стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості 1/4 частини автомобіля НОМЕР_1 та причепа «ЗАЗ 8101» номерний знак НОМЕР_2 в розмірі 19295 грн. 49 коп., покласти на відповідачів усі судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Крім того, просив стягнути з відповідачів судові витрати в загальному розмірі 15481,56 грн., які складаються з витрат по сплаті судового збору, витрат на правову допомогу, витрат, повязаних з якою до суду та проведення судових експертиз, а також надісланням позовної заяви та іншої кореспонденції до суду, отриманням інформації на запити під час підготовки та складання позовної заяви, поданням апеляційної скарги (т. 2 а.с. 175, 206).

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що спірний будинок був побудований на земельній ділянці, що належала її діду та бабі. Будинок будувався за їх кошти, а також кошти їх з ОСОБА_4 батьків, тому будинок був зареєстрованих на них з сестрою. Їх чоловіки не пред'являли жодних претензій щодо цього майна. Положення статті 331 та інші норми ЦК України, на які посилається позивач у своєму позові, не поширюється на правовідносини, що склалися між ними. Також вказували, що вона є пенсіонеркою, має дітей та онуків, а тому не має можливості сплатити на користь позивача компенсацію вартості частки автомобіля. Вважає, що позивач не має права претендувати на будь-яке майно після смерті батька, оскільки за життя батько надав їй багато допомоги. Просили в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити повністю.

Відповідач ОСОБА_4 та її представники ОСОБА_8, а згодом ОСОБА_5, у судовому засіданні позов також не визнали, посилаючись на те, що оскільки розмір земельної ділянки, що належала їх діду та бабі не дозволяв побудувати два будинки, вони зі ОСОБА_2 домовилися побудувати один будинок, в якому кожна з них буде мати свою квартиру. Кожна з них будувала свою квартиру за власні кошти. Таким чином, їй належить 1/2 частина будинку № 36 "а" по вул. Оренбурзькій в м. Дніпропетровську, що складається з квартири № 2, яка побудована на її з чоловіком ОСОБА_9 кошти і не має ніякого відношення до спадкового майна після смерті ОСОБА_7 Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2015 року її частка в спільному майні була виділена в натурі та визнано за нею право власності на квартиру № 2 у будинку № 36 "а" по вул. Оренбурзькій в м. Дніпропетровську. Відомості про її право власності внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Просили в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити.

Допитані в судовому засіданні як свідки сусіди відповідачів ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 пояснили, що будинок № 36 "а" по вул. Оренбурзькій у м. Дніпропетровську був побудований ОСОБА_2 і ОСОБА_4 у період з 1993 по 1998 рік на земельній ділянці, що належала їх діду та бабі Латиніним. Допомагали будувати будинок їх батьки ОСОБА_13, які вкладали в будівництво свої кошти.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне:

Судом встановлено, що батько позивача ОСОБА_7 з 24 березня 1984 року перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2.

9 березня 2013 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після його смерті до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися дочка ОСОБА_6 та дружина ОСОБА_2

30 жовтня 2013 року державним нотаріусом ОСОБА_14 на ім'я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1 та причепа «ЗАЗ 8101» номерний знак НОМЕР_2у праві спільної сумісної власності подружжя, яке зареєстровано в реєстрі за № 2-461.

Також 30 жовтня 2013 року державним нотаріусом на ім'я ОСОБА_15 та ОСОБА_6 кожної окремо були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину автомобіля НОМЕР_1 та причепа «ЗАЗ 8101» номерний знак НОМЕР_2, які належали спадкодавцеві (номер в реєстрі нотаріальних дій 2-453 та 2-458).

Крім того, судом встановлено, що під час шлюбу з ОСОБА_7 за відповідачем ОСОБА_2 згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 15 вересня 1998 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська від 28 серпня 1998 року № 319, був зареєстрований на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_4 житловий будинок № 36 "а" по вул. Оренбурзькій у м. Дніпропетровську.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За змістом статтею 370 ЦК України частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Отже, ОСОБА_2 є власником 1/2 частини житлового будинку № 36 "а" по вул. Оренбурзькій у м. Дніпропетровську.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб і сім'ю України (КпШС), який регулював правовідносини, що виникли до набрання чинності Сімейним кодексом України 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, придбання майна в період шлюбу встановлювало презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічне положення закріплено й у статті 70 Сімейного кодексу України.

Виходячи з того, що житловий будинок № 36 "а" по вул. Оренбурзькій у м. Дніпропетровську був побудований та зареєстрований на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_7, суд приходить до висновку, що 1/2 частина даного житлового будинку є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно за життя померлому належала 1/4 частина цього будинку.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що 1/2 частина будинку № 36 "а" по вул. Оренбурзькій у м. Дніпропетровську є її особистою власністю, так як даний будинок побудований на земельній ділянці, яка належала її діду та бабі, будувався за кошти її батьків, суд вважає безпідставними, оскільки статтею 24 КпШС було передбачено, що власністю кожного з подружжя є майно, яке належало кожному з них до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування; роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Між тим, спірний будинок як такий, що побудований у період шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_7, не відноситься до роздільного майна подружжя. Суд вважає, що само по собі надання батьками відповідачу, яка перебувала у шлюбі, матеріальної допомоги на будівництво будинку не може свідчити, що такий будинок (його частка) є її особистою приватною власністю, оскільки будинок будувався для їх сім'ї з ОСОБА_7, про що свідчить спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 як подружжя в цьому будинку до часу його смерті. Крім того, за життя батьки відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_13 не оспорювали її право власності на цей житловий будинок та не претендували на нього.

Також суд не приймає до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач у своєму позові посилається на норми законодавства, які не поширюються на спірні правовідносини, оскільки підставою позову є, насамперед, обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а ОСОБА_6 в обґрунтування свого позову посилається саме на те, що частина спірного будинку входить до складу спадщини, оскільки такий будинок був побудований у період шлюбу відповідача з її батьком, тобто є спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, 1/4 частина будинку № 36 "а" по вул. Оренбурзькій у м. Дніпропетровську входить до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7

Враховуючи, що позивач в установленому порядку прийняла спадщину після смерті батька, суд вважає, що позов у частині визнання за позивачем права власності на 1/8 частину вказаного житлового будинку є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Таким чином, за ОСОБА_6 необхідно визнати право власності на 1/8 частину будинку № 36 "а" по вул. Оренбурзькій у місті Дніпрі, а за відповідачем ОСОБА_2 на 3/8 частини цього будинку.

Посилання відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні на те, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 серпня 2015 року їй та ОСОБА_2 виділено в натурі по 1/2 частині житлового будинку № 36 "а" по вул. Оренбурзькій у м. Дніпропетровську та визнано за кожною з них право власності на окремі квартири № 1 та № 2 у вказаному будинку і записи про їх право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є чинними до теперішнього часу, суд до уваги не бере, оскільки зазначене рішення суду було скасовано рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року,а згідно з частиною 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав тощо до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Тому скасування судового рішення, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, є підставою для скасування такої реєстрації.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації вартості 1/4 частини автомобіля та причепа, то суд вважає, що вони також ґрунтуються на законі.

Судом встановлено, що на сьогодні позивач та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками автомобіля НОМЕР_1 та причепа «ЗАЗ 8101» номерний знак НОМЕР_2, зокрема, 3/4 частини цього майна належить ОСОБА_2, а 1/4 частина позивачу ОСОБА_6

Зазначений автомобіль та причеп знаходять у володінні та користуванні ОСОБА_2, якою не сплачується позивачу як іншому співвласнику матеріальна компенсація за таке володіння та користування.

Згідно з висновком автотоварознавчої експертизи від 25.01.2017 року дійсна вартість автомобіля НОМЕР_1 та причепа «ЗАЗ 8101» номерний знак НОМЕР_2 складає 77181,95 грн. (76656,13+525,82).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Приймаючи до уваги, що виділ у натурі належної позивачу частки у праві спільної часткової власності на автомобіль НОМЕР_1 та причеп «ЗАЗ 8101» номерний знак НОМЕР_2є неможливим, таке майно знаходиться в одноособовому користуванні відповідача ОСОБА_2, у звязку з чим позивач позбавлена можливості користуватися своїм майном, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути грошову компенсацію вартості 1/4 частини автомобіля НОМЕР_1 та причепа «ЗАЗ 8101» номерний знак НОМЕР_2в розмірі 19295 грн. 49 коп. (77181,95 грн. : 4), припинивши право спільної часткової власності позивача на 1/4 частину цього майна з дня отримання від ОСОБА_2 грошової компенсації у зазначеному розмірі.

Суд вважає, що сплата відповідачем такої компенсації на користь позивача не становитиме для неї тягар, оскільки відповідач, хоча й є пенсіонером, але не перебуває у старечому віці (ІНФОРМАЦІЯ_1), отримує щомісячний дохід (пенсію), має повнолітніх дітей, від яких може отримувати допомогу, володіє на праві власності частиною будинку та автомобіля з причепом, який може приносити прибуток, у зв'язку з чим з урахуванням її майнового стану спроможна виплатити позивачу компенсацію вартості 1/4 частини спільного майна в розмірі 19295 грн. 49 коп.

Таким чином, позов ОСОБА_6 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК Українистороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи ціна позову ОСОБА_6 становить 81414,12 грн. (19295,49 грн. - вартість 1/4 частини автомобіля + 62118,63 грн. - вартість 1/8 частини будинку /496949:8/). Тобто, сума судового збору, яка підлягала сплаті, становить 814,14 грн.

Оскільки на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну було неможливо, позивачем був сплачений судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп.

Отже, у зв'язку з задоволенням позову суд присуджує стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп., а також у відповідності до частини 2 ст. 80 ЦПК України судовий збір у дохід держави в розмірі 570,54 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем були понесені витрати, пов'язані з явкою її представника до суду, а також вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, на підтвердження чого представником позивача надано транспортні квитки, а саме: 02.06.2015 року в сумі 201,56 грн. та 142,98 грн.; 17.06.2015 року - 136,27 грн. та 203,56 грн.; 16.07.2015 року - 184,67 грн. та 142,98 грн., 14.08.2015 року - 150,05 грн. та 222,46 грн., 19.01.2016 року - 196,23 грн. та 141,99 грн., 30.03.2016 року - 194,46 грн. 143 грн., 07.06.2016 року - 204,62 грн. та 143 грн., 19.01.2017 року - 177,82 грн. та 136 грн., 28.02.2017 року - 187,47 грн. та 136 грн., 03.03.2017 грн. - 211,85 грн. + 136 грн., 06.03.2017 року - 194,05 грн., а всього 3587,02 грн.

Згідно зі статтею 85 ЦПК України вказані витрати необхідно стягнути на користь позивача з відповідача ОСОБА_2

Також позивачем були понесені витрати на оплату вартості комплексної судової будівельно-технічної та автотоварознавчої експертизи в загальному розмірі 3614,40 грн. Як вбачається з матеріалів справи, фактично вартість витрачених експертогодин з урахуванням ПДВ склала 2114, 40 грн. (1850,10 грн. т. 2 а.с.88 та 264,30 грн. т. 2 а.с. 54).

Відтак, на підставі ст. 86 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача необхідно стягнути витрати, повязані з проведенням судової експертизи, в розмірі 2114,40 грн., а різниця підлягає поверненню позивачу експертною установою, оскільки будівельно-технічна експертиза по справі не була проведена.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 слід стягнути понесені нею судові витрати в загальному розмірі 5945 грн. 02 коп. (243,60 + 2114,40 + 3587,02).

Разом із тим, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу, оскільки належних доказів понесення позивачем цих витрат суду не надано. На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивач надала суду договір з адвокатом та акт виконаних робіт № 02-ц/п-15 від 15 лютого 2015 року на суму 3030 грн. Між тим, як вбачається з вказаного договору адвокат зобовязується надавати позивачу правову допомогу не лише в дійсній справі, а й з інших питань. Крім того, акт виконаних робіт не є платіжним документом про оплату наданих послуг. До того ж, такий акт датований 2015 роком, в той час як до нього включено виконання робіт у 2016-2017 роках.

Також не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та витрати, повязані з явкою до суду апеляційної інстанції, оскільки вони понесені в іншій цивільній справі.

Крім того, законом не передбачено стягнення з іншої сторони витрат, повязаних з направленням позову та іншої кореспонденції до суду, а також отриманням платної інформації за запитами під час підготовки та складання позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/8 частину будинку № 36 «а» по вул. Оренбурзькій у місті Дніпрі з надвірними будівлями та спорудами.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частини будинку № 36 «а» по вул. Оренбурзькій у місті Дніпрі з надвірними будівлями та спорудами.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості 1/4 частини автомобіля НОМЕР_1 та причепу «ЗАЗ 8101» номерний знак НОМЕР_2в розмірі 19295 (девятнадцять тисяч двісті девяносто пять) грн. 49 коп.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_6 на 1/4 частину автомобіля НОМЕР_1 та причепу «ЗАЗ 8101» номерний знак НОМЕР_2 з дня отримання від ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі 19295 (девятнадцять тисяч двісті девяносто пять) грн. 49 коп.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 вартість понесених судових витрат в загальному розмірі 5945 (пять тисяч девятсот сорок пять) грн. 02 коп.

Стягнути зі ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 570 (пятсот сімдесят) грн. 54 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко