У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 22 лютого 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю представника позивачаЗавгородньої І.М., Коротуна В.М., Тузової В.О., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_7, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_8, третя особа - служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року, в с т а н о в и л а: У червні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 18 липня 2005 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № KIGOGK0083711М, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії для придбання квартири у розмірі 29 000 доларів США строком до 18 липня 2025 року зі сплатою відсотків у розмірі, встановленому договором. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців із займаного житла, просив суд виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, що є предметом іпотеки. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав. У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з недоведеності виконання позивачем вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» щодо вручення відповідачу, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, письмової вимоги про добровільне виселення із займаного житлового приміщення, яке є предметом іпотеки. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову з інших підстав, апеляційний суд виходив з того, що в іпотеку банку передано квартиру, яка придбана за рахунок кредитних коштів, у зв'язку з чим виселення без надання іншого постійного жилого приміщення не відповідає положенням ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР. Проте з таким висновком апеляційного суду у повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Судом встановлено, що 18 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № KIGOGK0083711М, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії для придбання квартири у розмірі 29 000 доларів США строком до 18 липня 2025 року зі сплатою відсотків у розмірі, встановленому договором. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч. 2 ст.109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Отже, за змістом ст ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року (справа № 6-2830цс15). Встановивши, що в іпотеку передано квартиру, придбану за рахунок отриманих кредитних коштів, апеляційний суд залишив поза увагою, що як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2 ст. 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 109 та ст.1322 ЖК УРСР, а тому висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову є помилковим. Крім того, апеляційним судом помилково витлумачено правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15), оскільки у справах, які переглядалися, предметом спору було виселення із переданого в іпотеку жилого приміщення, придбаного не за рахунок кредитних коштів. Разом з тим зазначено, що як виняток допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР). За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 348 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк - задовольнити частково. Рішення апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович І.М. Завгородня В.І. Мартинюк