Справа № 336/4020/17
Провадження № 2/336/2146/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., при секретарі Палубінській К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання припиненим зобов'язання, встановленого попереднім договором купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати припиненим зобов'язання, встановлене попереднім договором купівлі-продажу від 03.11.2011 року з 03.11.2012 року.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 03 листопада 2011 року він уклав з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровано в державному реєстрі правочинів за № 3587. Відповідно до вказаного договору позивач виступав як Сторона -1, а ОСОБА_2 як Сторона-2.

Відповідно до вказаного договору сторони зобов'язувалися в період з 03 травня 2012 року по 03 листопада 2012 року (включно) укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі - продажу нерухомого майна (основний договір), відповідно до якого позивач зобов'язувався виступати як продавець майна, а ОСОБА_2, відповідно, як покупець.

Предметом майбутнього договору мав бути житловий будинок, що належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_1 Запорізькою державною нотаріальною конторою 26 квітня 1988 року за реєстровим № 20-3030 та знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Мечникова/Північна, 27/17. Сума майбутнього договору, відповідно до пункту 2 попереднього договору, була обумовлена у розмірі 160 000, 00 грн. ОСОБА_2 передав позивачу грошову суму у розмірі 80 000, 00 грн. в рахунок основного договору купівлі-продажу, як попередню оплату.

Відповідно до умов пункту 1 договору позивач, як продавець, повинен був протягом 6 місяців з дня укладання попереднього договору підготувати всі необхідні документи для укладання основного договору, а ОСОБА_2, як покупець зобовязувався повідомити позивача у письмовому вигляді за один місяць про дату укладання основного договору, шляхом направлення на його адресу письмового повідомлення.

За твердженнями позивача, ОСОБА_2 протягом обумовленого попереднім договором строку, на адресу ОСОБА_1повідомлення про дату укладання основного договору направлено не було, чим ОСОБА_2 порушив пункт 1 попереднього договору.

На думку позивача, невиконання ОСОБА_2 пункту 1 даного договору є відмовою від укладання основного договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Жодної пропозиції про укладення основного договору від ОСОБА_2 позивач не отримував.

Як зазначає позивач, з матеріалів цивільної справи № 336/1003/13-ц (пр. № 2/336/1071/2013) йому стало відомо про існування пропозицій про укладення основного договору, які були начебто направлені на його адресу ОСОБА_2

Заява ОСОБА_2 від 03.10.2012 року, яка начебто була направлена на адресу позивача не містить ні істотних умов основного договору, ні посилання на попередній договір, в якому дані умови зазначені, що, на думку позивача, суперечить вимогам статті 182 Господарського кодексу України та статті 64 Цивільного кодексу України, тому її не можна розцінювати як пропозицію про укладення основного договору.

Дата повторного повідомлення, зазначена ОСОБА_2 - 10.12.2012 року, що відповідно, свідчить про те, що повідомлення було надіслано після спливу строку обумовленого в попередньому договорі.

Крім того, позивач вважає, що зі сторони ОСОБА_2 був присутній обман щодо істотних умов попереднього договору та справжніх намірів ОСОБА_2

ОСОБА_2, після укладання попереднього договору та передачі коштів не вчинив ніяких дій, що сприяли б виконанню умов попереднього договору та укладанню основного. Відповідно, особа мала на меті досягнення іншої цілі, а саме притягнення позивача, як сторони, що не виконала умови договору, до відповідальності та стягнення з нього неустойки за ухилення від укладання основного договору (за пунктом 5.2. цього договору) та відшкодування збитків (за пунктом 5.3. даного договору).

Позивач вважає, що грошова сума, яка була передана за попереднім договором, є нічим іншим, як позикою грошових коштів, а попередній договір в цьому сенсі виступає змішаним цивільно-правовим правочином з елементами попереднього договору та договору позики.

За твердженнями позивача в даному випадку мова йде не про цільову позику, а про звичайну позику грошей які потенційний продавець отримує в борг від покупця. В такому разі, наявне порушення вимоги статті 44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину при посвідченні нотаріусом даного договору, оскільки у позивача, як продавця, не було наміру отримувати гроші в борг (з відповідними наслідками щодо обов'язкового повернення цих коштів та сплати 3% річних від простроченої суми, у випадку неповернення грошових коштів).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав наведених в ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти нього, з огляду на те, що обставини на які посилається сторона позивача в обґрунтування своїх позовних вимог не відповідають дійсним обставинам справи, які встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.04.2013 року, яке набрало законної сили. В задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 635 Цивільного кодексу України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Судом встановлено, що 03.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено попередній договір, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 в реєстрі за № 3587 (а.с.5-6) (надалі по тексту попередній договір).

Відповідно до пункту 1 попереднього договору сторони зобовязались в майбутньому в період з 03.05.2012 року до 03.11.2012 року (включно) укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір), за яким Сторона 1 ( ОСОБА_1М.) буде продавцем, а Сторона - 2 (ОСОБА_2М.) покупцем майна.

Сторони домовились, що Сторона-1 повинна протягом шести місяців з дня укладення цього договору підготувати всі документи, необхідні для укладання Основного договору.

Сторона-2 повинна повідомити Сторону-1 за один місяць про дату укладання Основаного договору, шляхом направлення Стороні-1 письмового повідомлення за місцем адреси реєстрації Сторони-1, зазначеної в цьому договорі.

Предметом майбутнього договору купівлі-продажу буде нерухоме майно, а саме: житловий будинок № 27/17, що розташований по вул. Мечникова/Північна в місті Запоріжжі, який належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_1 Запорізькою державною нотаріальною конторою 26.04.1988 року за реєстровим № 2-3030.

Відповідно до пункту 2 попереднього договору, істотними умовами основного договору є, зокрема: сума договору (ціна) нерухомого майна буде становитиме 160 000,00 грн. Ця ціна є остаточною і не підлягає змінам. При оформленні договору купівлі-продажу сума, що підлягатиме передачі Покупцем Продавцеві буде зменшена на суму переданого за цим договором завдатку.

Відповідно до пункту 4 попереднього договору ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 гроші в сумі 80 000, 00 грн., як попередню оплату за вищевказане нерухоме майно. Зазначена вище сума розцінюється сторонами у договорі як завдаток у рахунок наступного договору купівлі-продажу.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Спір у даній справі виник, зокрема, у звязку з тим, що позивач вважає попередній договір припиненим з вини відповідача, оскільки останній не повідомив його про пропозицію укласти основний договір в строк передбачений пунктом 1 попереднього договору.

Окрім того, позивач зазначає про те. що заява ОСОБА_2 від 03.10.2012 року, яка була направлена на адресу ОСОБА_1 не містить ні істотних умов основного договору, ні посилання на попередній договір в якому дані умови зазначені, що, на думку позивача, суперечить вимогам статті 182 Господарського кодексу України та статті 641 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України ообставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі статтею 179 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2013 року у справі № 336/1003/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06.09.2017 року та набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення подвійної суми завдатку задоволено та стягнуто з ОСОБА_1, якій зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 Мечнікова б. 27, р.н. НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, якій мешкає та зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 Лермонтова б. 21 б, р.н. НОМЕР_2, подвійну суму завдатку в розмірі 160 000,0 грн. (сто шістдесят тисяч гривень) та понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 600,0 грн. (одна тисяча шістсот гривень).

У вказаному рішенні суду судом встановлено, що ОСОБА_2 на виконання попереднього договору, що є предметом даного спору, двічі направлялись на адресу ОСОБА_1 повідомлення про час та місце підписання основного договору купівлі-продажу нерухомого майна: житлового будинку №27/17, що розташований по вул. Мечникова/Північна у м. Запоріжжі. У матеріалах справи міститься лист приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 вих. № 67/01-16 від 27.03.2013 року на виконання ухвали про забезпечення доказів, згідно із яким остання повідомляє суду, що 03.11.2012 року о 15 год. 00 хв. за попередньою домовленістю із нею прибув ОСОБА_2 з метою посвідчення правочину про відчуження нерухомого майна, як відомо з його слів, розташованого за адресою: місто Запоріжжя вул. Мечникова/Північна б. №27/17. Проте, нею того дня ні посвідчений, ні зареєстрований в Державному реєстрі правочинів договір купівлі-продажу даного нерухомого майна так і не був, у звязку з неприбуттям іншої сторони правочину та неподанням переліку документів, необхідного для його вчинення.

Отже, під час розгляду справи № 336/1003/13-ц судом встановлено, що всі пропозиції ОСОБА_2 про укладення основного договору купівлі-продажу з вини ОСОБА_1 залишилися без задоволення.

Факти встановлені у рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2013 року, в силу вимог частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають доведенню, а тому доводи позивача про те, що відповідачем ОСОБА_2 не виконано вимоги пункту 1 попереднього договору та що, позивач жодної пропозиції про укладення основного договору від ОСОБА_2 не отримував, ні в письмовому вигляді, як зазначено в умовах попереднього договору, ні в усному вигляді та після укладення попереднього договору не вчинив ніяких дій, що сприяли б виконанню умов попереднього договору є безпідставними.

Враховуючи встановлені обставини справи у їх сукупності, суд вважає хибними доводи позивача щодо припинення зобов'язання, встановленого попереднім договором купівлі-продажу від 03.11.2011 року з 03.11.2012 року, у зв'язку з відмовою відповідача від укладення основного договору та невиконанням останнім пункту 1 попереднього договору.

Статтею 598 Цивільного кодексу України визначені підстави припинення зобов'язання. Вказаною статтею передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частина 3 статті 635 Цивільного кодексу України).

Приймаючи до уваги те, що у період з 03.05.2012 року по 03.11.2012 року (включно) договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку № 27/17, що розташований по вул. Мечникова/Північна в місті Запоріжжі, який належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_1 Запорізькою державною нотаріальною конторою 26.04.1988 року за реєстровим № 2-3030, не укладено, зобов'язання, встановлене попереднім договором, який є предметом даного спору, припиняється в силу закону, не залежно від визнання цих обставин сторонами.

Відповідно до статті 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов'язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно з статтею 16 Цивільного кодексу України, можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, а саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивач в обґрунтування позову також посилався на приписи частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України, зазначаючи про те, що при укладенні попереднього договору зі сторони відповідача був присутній обман щодо істотних умов попереднього договору та справжніх намірів останнього, а грошова сума, яка булапередана за попереднім договором, є нічим іншим, як позикою грошових коштів, а попередній договір в цьому сенсі виступає змішаним цивільно-правовим правочином з елементами попереднього договору та договору позики.

Згідно з частиною 1 статті 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, наслідком введення другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення є визнання судом договору недійсним, водночас, позов не містить таких позовних вимог.

Доводи позивача про те, що спірне зобов'язання містить в собі елементи різних договорів не спростовують його дійсної правової природи попереднього договору по якому сторони в майбутньому мали б укласти договір купівлі продажу, а відтак, і обґрунтованості регулювання спірних правовідносин наведеними вище приписами законодавства.

За таких обставин, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 із викладених у ньому підстав відсутні.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 11, 15, 16, 509, 525, 526, 627, 530, 635, 598 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання припиненим зобов'язання, встановленого попереднім договором купівлі-продажу від 03.11.2011 року з 03.11.2012 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Я.Р.Марко