Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 березня 2007 року між ним і Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір № IFUoGKооооо336, умови якого, на думку позивача, суперечать нормам чинного законодавства, а саме: під час укладення кредитного договору позивачу не було надано у письмовій формі у повному обсязі необхідної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту; зміст договору не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»; позивачу встановлено занадто несправедливі та дискримінаційні умови виконання зобов'язання, що є безспірним фактом порушення його прав і свобод. За таких обставин позивач просив визнати недійсним кредитний договір від 28 березня 2007 року № IFUoGKооооо336.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Розглядаючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши зміст оспорюваного кредитного договору, обґрунтовано вважав відсутніми підстави для визнання недійсним цього договору.

Зокрема, суд дійшов обґрунтованого висновку, що кредитний договір містить істотні умови згідно з ч. 1 ст. 638 та ст. ст. 1046-1048, 1054 ЦК України, а саме: про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір процентної ставки і щомісячного платежу, а також строк повернення грошових коштів, відповідальність сторін.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Крім того, із посиланням на ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст. 15 цього Закону, суд правильно зазначив, що споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, таким чином, закон не передбачає в цьому випадку таких наслідків, як визнання недійсним кредитного договору.

На спростування доводів позивача про те, що перед укладенням кредитного договору банк не повідомив позичальника у письмовій формі про кредитні умови, суд правильно вказав, що взаємні права та обов'язки сторін детально визначені сторонами у кредитному договорі від 28 березня 2007 року № IFUoGKооооо336, який був особисто підписаний позивачем, таким чином, своїм підписом позивач засвідчив згоду з умовами цього договору, при цьому отримав вичерпну інформацію про умови кредитування, у тому числі про всі без виключення платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартість усіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Таким чином, обґрунтовуючи свій висновок, суд правильно виходив із того, що при укладенні договору позивачу були відомі усі його умови та не існувало жодних умов, які б примусили позичальника прийняти їх на вкрай невигідних умовах; в день підписання оспорюваного договору позивач отримав його примірник, про що свідчить підпис позивача на останній сторінці договору, що давало йому додаткову можливість детально вивчити умови договору та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, проте він погодився з умовами договору, використав отримані кредитні кошти на свій розсуд та протягом тривалого періоду часу виконував його умови. Уклавши 28 березня 2007 року вищевказаний кредитний договір, ОСОБА_4 лише у серпні 2015 року звернувся до суду з цим позовом із наведених підстав, таким чином, протягом восьми років після укладення договору він не висловлював своєї незгоди з умовами договору.

Крім того, суд виходив із того, що позивач усупереч вимогам ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України не довів факту введення його в оману з боку відповідача, наявність підстав для визнання умов договору несправедливим, а договору - укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, у зв'язку з чим обґрунтовано вважав, що умови кредитного договору не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та іншим нормам законодавства України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме: Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 230 ЦК України, є безпідставними.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо підстав недійсності оспорюваного договору були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.В. Маляренко

О.М.Ситнік