Справа № 201/1092/14-ц
Провадження № 2/201/864/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

07 березня 2017 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря Джамалової С.Г., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., про визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) від 19.07.2013, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., про визнання за нею права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) від 19.07.2013, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (з урахуванням уточнених вимог (а.с. 179 - 183, т.1)).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду) від 19.07.2013, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М. за реєстровим № 2638.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.04.2016 дане рішення скасовано в частині визнання повністю недійсним договору довічного утримання (догляду) від 19.07.2013, визнано недійсним даний договір лише в частині ? частини спірної квартири, оскільки ОСОБА_8, укладаючи договір довічного утримання, міг розпоряджатися лише належною йому частино квартири, а не всією квартирою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2016 рішення судів першої та другої інстанції скасовані, а справу повернуто на новий розгляд, у зв'язку із тим, що судами попередніх інстанцій не надано оцінку доводам відповідача ОСОБА_4 про те, що в матеріалах справи наявна ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2011 про затвердження мирової угоди між позивачем ОСОБА_3 та відповідачами ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а також відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді першої інстанції.

В обґрунтування позовних позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_7, чоловіком якої ОСОБА_8 за життя померлої було набуто право власності на квартиру № 14, розташовану в буд. № 14/16 по вул. Паторжниського у м. Дніпропетровську на підставі договору купівлі-продажу. Після смерті ОСОБА_7 її чоловік ОСОБА_8 та донька ОСОБА_3 (позивач) звернулись до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, проте свідоцтво жодним з них отримано не було. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8, після чого позивачу стало відомо, що останній ІНФОРМАЦІЯ_2 подав до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву, якою відмовився від належної йому частки у спадщині, що залишилась після смерті його дружини ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 Постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_11, у зв'язку із ненаданням правовстановлюючих документів на майно, з якого складається спадщина.

До своєї смерті ОСОБА_8 19.07.2013 уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір довічного утримання (догляду), згідно з якого він передав у спільну часткову власність ОСОБА_4 ? частки та ОСОБА_5 ? частки належної йому на праві власності квартири 14, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Позивач просить визнання недійсним договір довічного утримання від 19.07.2013, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, зазначаючи, що згідно із п. 2 цього договору, документами, що підтверджують право власності відчужувача на квартиру, є договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 19.03.2010 за реєстровим № 163, зареєстрований в КП «Дніпропетровське МБТІ» 23.04.2010 у реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №2819955.

Квартира була придбана 09.03.2010, тобто під час шлюбу між ОСОБА_8 та матір'ю позивача - ОСОБА_7, а томі згідно ст. 368 ЦК України є їх спільною власністю.

При цьому ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, заповіту не залишила, а тому до складу спадщини входить 1/2 частка спірної квартири.

При спадкуванні за законом відповідно до ст. 1226 ЦК України, ОСОБА_8 належало б 3/4 частки і позивачу - ? частка. Але після звернення позивача до нотаріуса для прийняття спадщини, виявилося, що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до нотаріуса з заявою про відмову від своєї частки у спадщині на користь позивачки, що відповідає вимогам ст. 1274 ЦК України. Таким чином, після заяви ОСОБА_8 про відмову від спадщини, їй повинна належати ? частки квартири.

Враховуючи викладене, представник позивача просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Надав письмові заперечення на позов, в яких відзначив, що предметом спору є визнання за права власності на ? частину квартири №14 буд.14/16 по вул. Паторжинського у м. Дніпро, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_13

Проте позивач вже зверталась до суду із позовом, в якому просила визнати за нею право власності на ? частину цієї ж квартири після смерті ОСОБА_13, за результатами розгляду якого ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2011, яка набрала законної сили 09.11.2011, затверджено мирову угоди, відповідно до якої ОСОБА_3 відмовляється від цих вимог. Зі змісту узвали вбачається, що ОСОБА_3 безумовно відмовилася від позовних вимог про визнання за нею права на спадкування ? частки квартири, від вимог про визначення розміру часток у праві спільної часткової власності на квартиру, із встановленням за ОСОБА_8 частки у розмірі 1/2 від вказаної квартири, відмовляється від позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 права спільної часткової власності з ОСОБА_8 на квартиру із визнанням за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку квартири, а також безумовно визнала право власності ОСОБА_8 в цілому на квартиру.

Крім того, вказаною ухвалою встановлено, що ОСОБА_3 стверджує, що з підписання цієї мирової угоди вона не буде мати будь-яких неврегульованих сторонами майнових вимог до ОСОБА_8 та ОСОБА_9, що стосуються квартири, право приватної власності на яку в цілому визнається ОСОБА_8

Посилається на ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, обставини не підлягають доказуванню. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності з абз. 4 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» якщо сторона (її представник, повноваження якого не обмежені) визнавала обставини, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, суд посилається на це в рішенні як підставу звільнення від доказування цих обставин (ч. 1 ст. 61 ЦПК).

Відповідач обґрунтовує свої заперечення тим фактом, що позивач під час розгляду справи, результатом якої стала мирова угода, беззаперечно визнала право власності за ОСОБА_8 в цілому на квартиру, а отже, на думку відповідача, суд при постановленні рішення по даній справі надати юридичну оцінку цим доводам відповідача.

Зазначає, що метою укладення мирової угоди сторін є врегулювання (тобто остаточне вирішення) спору сторін на основі їх взаємних поступок. З урахуванням особливостей укладення сторонами мирової угоди, закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди (ч. 5 ст. 175 ЦПК України).

Затвердження судом мирової угоди сторін по суті - це остаточне вирішення спору на підставі їх взаємних поступок та з обов'язковим урахуванням прав, свобод та інтересів всіх учасників судового спору. Умови, на яких спір між сторонами вирішується остаточно, суд зазначає у відповідній ухвалі.

Той факт, що визнане позивачем право власності за ОСОБА_8 на квартиру не було зареєстроване у державному реєстрі у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004, сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого права. ОСОБА_8 має законне права вільно розпоряджатися зазначеним нерухомим майном, оскільки про визнання його права приватної власності позивачу відомо.

Тому є помилковим висновок позивача про те, що на момент укладення ОСОБА_8 з відповідачами договору довічного утримання у нього не існувало права приватної власності в цілому на квартиру.

Враховуючи те, що ухвалою Жовтневого районного суду мм. Дніпропетровська від 03.11.2011 встановлено, що спірна квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_8, що визнала позивач, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вищенаведена правова позиція повністю співпадає з висновком Верховного Суду и, викладеним в постанові від 25.05.2016 року у справі №6-605цс16.

Більш того, вважає, що провадження у справі підлягає закриттю з наведених підстав.

Окрім цього, вважає, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову у зв'язку зі сплавом строків позовної давності. Так, ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Позивач обґрунтовує позовні вимоги фактом смерті матері, а тому право на даний позов виникло у неї ще у день смерті матері, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно зі ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тому позивач мала звернутись з вимогою про захист свого права на власності в порядку спадкування до 26.09.2013, але звернулась лише у 2014 році, а уточнювала позов у вересні 2015, що вказує на те, що вона пропустила строк звернення до суду, що є підставою відмови у позові згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Враховуючи викладеного, просить відмовити у позові або закрити провадження у справі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи міститься поштове повідомлення про вручення повістки.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, відзначивши, що коли вона посвідчувала договір довічного утримання (догляду) від 19.07.2013, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, не було підстав, на які вказує позивач у позові, оскільки на момент його укладення дружина ОСОБА_8. померла, а спадкоємців, які б прийняли спадщину, не було. Надала заяву, в якій просила в подальшому справу розглядати без її участі.

Представник третьої особи - Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

За згодою представників сторін, суд розглядає справу без участі третіх осіб.

Вислухавши в судовому засіданні представників сторін, третю особу, дослідивши матеріали даної цивільної справи, судом встановлено таке.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с.12, т. 1).

Чоловіком ОСОБА_7 - ОСОБА_8, з яким укладено було шлюб 14.10.1989 (а.с. 9, т. 1) за життя померлої дружини придбано квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу (а.с. 14, 15, т. 1).

Після смерті ОСОБА_7, а саме, ІНФОРМАЦІЯ_2, її чоловік ОСОБА_8 та донька ОСОБА_3 (позивач) звернулись до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини,. За їх заявами була відкрита спадкова справа № 988/2010 (а.с. 59, т. 1), але свідоцтво жодним з них отримано не було.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8, що підтверджується повідомленням Відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГУЮ у Дніпропетровській області від 06.08.2014 (а.с. 100, т. 1) та актовим записом про його смерть № 6710 (а.с. 127, т. 1), але після його смерті спадкова справа не заводилася, що вбачається з листів Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 18.03.2014, від 19.02.2015 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (а.с. 64, т.1, а.с. 131, 132, т. 1).

Як вбачається із наданої нотаріальною контрою копії спадкової справи № 988/2010 (а.с. 65 - 72, т. 1) ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 подав до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву, якою відмовився від належної йому частки у спадщині, що залишилась після смерті його дружини ОСОБА_7 на користь доньки - ОСОБА_3

ОСОБА_9 (мати померлої) також ІНФОРМАЦІЯ_2 подала до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву, якою відмовився від належної їй частки у спадщині, що залишилась після смерті його дружини ОСОБА_7 на користь доньки померлої - ОСОБА_3 (а.с. 66, т. 1).

Постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 13.12.2013 ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_11, у зв'язку із ненаданням правовстановлюючих документів на майно, з якого складається спадщина (а.с. 11, т. 1).

Як встановлено судом, ОСОБА_8 до своєї смерті (ІНФОРМАЦІЯ_3) , але після смерті дружини ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1), а саме - 19.07.2013 уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 нотаріально посвідчений договір довічного утримання (догляду), за яким передав у спільну часткову власність ОСОБА_4 ? частки та ОСОБА_5 ? частки належної йому на праві власності квартири 14, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 156, 157, т. 1).

Право спільної часткової власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_5- по ? кожній, зареєстроване 19.07.2013 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом від 10.04.2015 № 36208861 (а.с. 153, 154, т. 1).

Позивач просить визнання недійсним даний довічного утримання, зазначаючи, що у п. 2 договору вказано, що документами, що підтверджують право власності відчужувача на зазначену вище квартиру, є договір купівлі-продажу квартири від 19.03.2010, яка фактично придбана під час шлюбу між ОСОБА_8 та матір'ю позивача - ОСОБА_7, а тому є їх спільною власністю.

При цьому ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, заповіту не залишила, а тому до складу спадщини входить 1/2 частка спірної квартири, яка повинна належати позивачу за законом.

Вказує, що при спадкуванні за законом відповідно до ст. 1226 ЦК України, ОСОБА_8 належало б 3/4 частки, а позивачу - ? частка. Але після звернення позивача до нотаріуса для прийняття спадщини, вона дізналася, що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до нотаріуса із заявою про відмову від своєї частки у спадщині на її користь. Отже їй повинна належати ? частки квартири.

Родинні відносин між позивачем та ОСОБА_7 підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_3 (ОСОБА_14) № НОМЕР_1 від 08.08.1980 (а.с. 7, т. 1), свідоцтвом про шлюб ОСОБА_15 та ОСОБА_14 від 12.08.2005 (а.с. 8, т. 1), свідоцтвом про укладення шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_16 від 14.10.1989 (а.с. 9, т. 1).

Отже, як встановлено судом 19.03.2010 ОСОБА_8 придбав квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Квартира придбана під час шлюбу між ОСОБА_8 та матір'ю позивача - ОСОБА_7 Із заяви ОСОБА_8 про відмову від спадщини на користь доньки вбачається його намір залишити їй квартиру.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 63 ЦК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленість між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 і ОСОБА_7, та їхні частки є рівними, тобто кожний з цього подружжя є власником по 1/2 частини даної квартири.

З матеріалів спадкової справи встановлено, що після смерті ОСОБА_7 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась її донька - позивач ОСОБА_3, її чоловік ОСОБА_8 та мати померлої ОСОБА_9 Останні подали заяви про відмову від спадщини на користь доньки померлої - ОСОБА_3, яка не змогла в подальшому отримати свою частку у спадщину, оскільки не мала правовстановлюючих документів.

Суд приходить до висновку, що спадкодавцю ОСОБА_7 належала 1/2 частина даної квартири на підставі ст.ст. 60-65 СК України, інша частина квартири, тобто 1/2 частини, на підставі ст.ст. 60-65 Сімейного кодексу України належала чоловіку спадкодавця - ОСОБА_8

Разом із тим, ОСОБА_8, укладаючи оскаржуваний договір довічного утримання, розпорядився всією квартирою, передавши її повністю у власність відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Суд зазначає, що відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 747 ЦК України передбачені особливості укладення договору довічного утримання (догляду) щодо майна, що є у спільній сумісній власності

Майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду).

У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується.

Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до положень ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Спеціальною нормою до ч. 2 ст. 747 ЦК України є ч. 1 ст. 67 СК України, згідно із якою дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Суд враховує, що на момент укладення оспорюваного правочину, дружина ОСОБА_8 померла, а тому не могла надавати згоду на укладення цього правочину.

Разом із тим, передане за оскаржуваним договором довічного утримання нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, але ані за життя дружини, ані після її смерті, частку у ньому не виділено, порядок користування цим майном не визначався.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив його державної реєстрації.

У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Як встановлено судом, ОСОБА_8, в порушення ч.2 ст.747 ЦК України, без визначення своєї частки у спільному майні , розпорядився всією квартирою, та уклав договір довічного утримання від 19.07.2013, яким передав у власність відповідачів по ? часток квартири кожній, хоча на час укладення даного договору мав право розпорядитися лише ? частиною вказаної квартири, оскільки на ? її частини в порядку спадкування мала право позивач ОСОБА_3, чим допустив порушення права останньої на його часку в спільному майні. Про що, як вбачається з матеріалів справи, остання дізналася вже після смерті ОСОБА_8, при зверненні до нотаріуса з питання оформлення права власності в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_7, оскільки стороною даного договору вона не була, а вважала себе єдиним спадкоємцем за законом.

Інших доказів щодо обізнаності позивача про наявність цього договору раніше від вказаної дати сторона відповідача суду не надала.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За вказаних обставин відповідно до вимог ст.ст. 215, 217 ЦК України договір довічного утримання від 19.07.2015, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, належить визнати недійсним в частині відчуження лише ? частинну квартири, задовольнивши таким чином вимоги ОСОБА_3 частково.

А, враховуючи, що позивач ОСОБА_3 набула в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 право власності на 1/2 частини вказаної квартири, яке оспорюється відповідачами, то належить також визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частини квартири, задовольнивши таким чином вимоги позивача у даній частині повністю.

Щодо доводів представника відповідача про те, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2011 затверджено мирову угоду відповідно до якої ОСОБА_3 відмовилася від позовних вимог щодо визнання за нею права власності на спадкування частки у розмірі 1/2 частини квартири та визнала право власності ОСОБА_8 в цілому на квартиру, суд їх не приймає до уваги до уваги, виходячи з наступного підстав.

Дійсно, згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.1, 4, 5 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

У разі ухвалення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Ухвала суду про визнання мирової угоди є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою лише у разі, якщо ця ухвала відповідає вимогам, передбаченим ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

У разі невиконання однією із сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, але інша сторона угоди також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року справа № 6-342цс15.

З матеріалів справи вбачається, що станом не день як первісного розгляду справи, так і станом на день її перегляду, мирова угода сторонами виконана не була, а ухвала суду не є підставою для виникнення у ОСОБА_8 права власності на ? частину спірної квартири, яка належить ОСОБА_3

Є неспроможними посилання представника відповідача на те, що існує ухвала про затвердження мирової угода, яка набрала законної сили, в якій позивач визнала право власності за ОСОБА_8 в цілому на квартиру, а тому на підставі ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України, ця обставина не підлягають доказуванню.

Суд звертає увагу представника відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі обставини. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, не підлягають доказуванню обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виходячи із загальних правил судового розгляду, мирова угода укладається між сторонами (позивачем і відповідачем) і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Сторонами у справі № 2-9330-1, де затверджена мирова угода, є ОСОБА_3 (позивач) і ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (відповідачі), саме до цих осіб позивач звернулася із вимогами про захист права власності. У даній справі не були сторонами (відповідачами) ОСОБА_5 та ОСОБА_4

ОСОБА_8 не може бути особою щодо якої встановлено ухвалою суду про визнання мирової право власності, виходячи з такого.

Відповідач обґрунтовує свої заперечення тим, що позивач під час розгляду справи, результатом якої стала мирова угода, беззаперечно визнала право власності за ОСОБА_8

Разом із тим, даною мировою угодою суд не визнавав за ОСОБА_8 право власності, оскільки, такі вимоги не були предметом мирової угоди та не могли ними бути, з урахуванням самої природи мирової угоди.

Крім того, відповідач не бере до уваги те, що ОСОБА_3 не визнавала право власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_4, до яких пред'явила позовні вимоги у даній справі.

Суд не приймає доводи представника відповідача на те, що відсутність у державному реєстрі на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004, не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого права власності ОСОБА_8

Дійсно, згідно із ст. 27 даного Закону підставами для державної реєстрації прав є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди.

Втім, як було зазначено, мирова угода не лише затверджується, а й виконується, як будь-яке інше рішення суду. До того ж в ухвалі сторони дійшли згоди про те, що при її виконанні не будуть порушуватися права як самих сторін, так і третіх осіб.

Але як було вказано, ухваленням мирової угоди суд не визнав за ОСОБА_8 права власності, оскільки не розглядав по суті і не вирішував між сторонами спір про таке право, суд не узгоджував між сторонами підстави та порядок на буття квартири у власність ОСОБА_8 Суд взагалі не вирішував спір про право, оскільки сторони дійшли до примирення і справа була закрита.

На момент затвердження мирової угоди (03.11.2011) та набуття ухвалою законної сили (09.11.2011) ОСОБА_8 ще не уклав договір довічного утримання (догляду) від 19.07.2013.

У зв'язку саме із цією обставиною позивач звернулася до суду за захистом свого права. Предмет і підстави даного позову, як і сторони у даній справі, є іншими аніж у справі № 2-9330/1.

Затвердженням мирової угоди не означає, що суд стверджує про існуючі між сторонами відносини. Мирова угода є договором, який укладається для врегулювання спору шляхом взаємних поступок. А отже, помилковою думкою представника відповідача те, що затвердження судом мирової угоди сторін по суті - це остаточне вирішення даного спору, оскільки у 2001 році спір існував між іншими сторонами і не стосувався вимог позивача до ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які виникли у 2013 році.

Стосовно закриття провадження у справі.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначені підстави закриття провадження у справі. Суд закриває провадження у справі, якщо: 2) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 3) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 4) сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом.

Наведені обставини відсутні, адже мирова угода, затверджена судом 03.11.2011 між іншими сторонами, аніж в даній справі, а також з інших підстав, у даній справі позивач не відмовився від позову, сторони не уклади мирову угоду.

С урахуванням наведених відсутності обставин, визначених у ст. 205 ЦК України, провадження у справі не підлягає закриттю.

Суд також не приймає доводи представника відповідача про те, що позивачем пропущений строк позовної даності, який підліковується з дня смерті матері.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Дійсно, частинами 1, 2 ст. 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1269 цього ж Кодексу передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

На виконання вищенаведеної норми закону, позивач звернулася ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулись до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 13.12.2013 ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, позивач дізналася про факт порушення свого права у грудні 2013 року, коли нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину, у зв'язку із наявністю оспорюваного договору довічного утримання, із вимогами про визнання недійсним якого та визнання за нею права власності, звернулася до суду у січні 2014 року, тобто в межах строку позовної давності.

Не обґрунтованою та нічим не підтвердженою є думка представника відповідача про те, що позивач повинна була звернутися до суду в межах трирічного строку від дня смерті матері - ІНФОРМАЦІЯ_1 до 26.10.2013.

Суд зазначає, що статтею 1220 ЦК України встановлений лише момент відкриття спадщини, який пов'язується із днем смерті спадкодавця, проте сам по собі цей день не можна вважати днем початку перебігу позовної давності, тобто тим днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на сплату судового збору, суд виходить з того, що згідно квитанції позивач при поданні позову сплатив 2 850,70 грн., з який 2 363,50 грн. за вимогу про визнання права власності та 487,20 грн. за вимогу за визнання недійсним правочину (а. с. 17, 178, т. 1).

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, 487,20 грн. у 2015 році, яка є мінімальною ставкою.

Враховуючи, що позивні вимоги ОСОБА_3 про набуття права власності в порядку спадкування задоволені повністю, а вимоги про визнання недійсним правочину задоволені частково, які оплачені мінімальною ставкою судового збору, меншою яка бути не може, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору в загальному розмірі 2 850,70 грн. - по 1425,35 грн. з кожного.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57, 58, 60, 77, 209, 214-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., про визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_17, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) від 19.07.2013, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 19.07.2013, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М. за реєстровим № 2629 на ? частинну квартири.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 (нині - м. Дніпро) у порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_17, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 425,35 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 425,35 грн.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 07 березня 2017 року. Рішення у повному обсязі cкладено 10 березня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Наумова