АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/485/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 46 Василенко В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівСіренка Ю. В., Ювшина В. І.
при секретаріНаконечній М. М. , Синиця Д.Ю.

за участю:

представника позивача ОСОБА_7

законного представника ОСОБА_8

представника відповідача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12, ОСОБА_10, третя особа: Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

27 вересня 2016 року ОСОБА_11 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_4, розташований на земельній ділянці площею 0,2566 га.

В даному будинку з 12.08.2005 року зареєстровано місце проживання його сина ОСОБА_12 та онука ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказані особи фактично не проживали в даному будинку з дня реєстрації і по теперішній час.

Відповідач ОСОБА_12 з жовтня 2015 року постійно проживає в АДРЕСА_3 (один без сім'ї), малолітній ОСОБА_10 постійно проживає зі своєю матір'ю ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1, в квартирі, яка належить останній на праві власності.

На звернення позивача до відповідача ОСОБА_12 добровільно знятись із реєстраційного обліку у належному йому будинку відповідач відмовився.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд з підстав, визначених ст.405 ЦК України визнати такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_4: ОСОБА_12 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2016 року позов задоволено та визнано вказаних осіб такими, що втрати право користування належним позивачу житловим будинком.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення Черкаського районного суду від 21 грудня 2016 року в частині визнання малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_4 та відмовити ОСОБА_11 в задоволенні позовних вимог в цій частині.

При цьому апелянт ОСОБА_8 вказує, що позов пред'явлено до малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, а до неї, як матері - законного представника не було пред'явлено позов. Суд першої інстанції не вирішив заяви апелянта про залучення останньої до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, не надано було можливості дати пояснення з приводу позову до сина, а в день ухвалення судового рішення апелянта не було в судовому засіданні. На думку апелянта судом першої інстанції порушено положення ст.43 ЦПК України щодо призначення або заміну законного представника, оскільки батько малолітнього ОСОБА_10 - відповідач ОСОБА_12, який визнав позовні вимоги, не може бути законним представником малолітнього так, як така його участь може порушити права, свободи чи інтереси малолітнього сина. На думку апелянта адвокат ОСОБА_7, як представник позивача ОСОБА_11, не мала повноважень на подання заяви від імені позивача про зміну правових підстав задоволення позову з ст.ст.71,72 ЖК України на ст.405 ЦК України, сам позивач не подавав такої заяви, а тому суд розглянув даний позов, вийшовши за його межі. Сама заява подана без дати та реєстрації в суді. Позивач жодного разу не прибув до судового засідання, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав, а тому на думку апелянта, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ч.1 п.3 ст. 207 ЦПК України повинен був постановити ухвалу про залишення заяви без розгляду. Крім того, позивачем не надано доказів того, що малолітній не проживав у спірному будинку понад один рік без поважної причини та того, що між позивачем та відповідачами не було домовленості про інше.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідачем ОСОБА_12 рішення суду не оскаржується, а тому у відповідності до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів розглядає апеляцію в частині правомірності визнання малолітнього ОСОБА_10 таким, що втратив право на користування житловим будинком по АДРЕСА_4.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, виходив з того, що позивач ОСОБА_11 згідно свідоцтва № НОМЕР_1 від 21 лютого 1994 року на право особистої власності на жилий будинок є власником, житлового будинку по АДРЕСА_4 Черкаської області.

Відповідно довідки Худяківської сільської ради Черкаського району відповідачі ОСОБА_12 та неповнолітній його син ОСОБА_10 фактично не проживають в будинку за адресою АДРЕСА_4, що підтверджено актом обстеження від 4 липня 2016 року. Відповідач ОСОБА_12 визнав позовні вимоги та підтвердив факт не проживання його разом з неповнолітнім сином в будинку по АДРЕСА_4, а тому суд першої інстанції вірно, посилаючись на вимоги ст.ст.16,319,391,405 ЦК України, прийшов до висновку, що відповідачі у вказаному будинку фактично не проживають і не проживали і тому вони втратили право на користування ним.

При цьому колегія суддів враховує також, що у відповідності до вимог ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Стаття 160 СК України визначає місце проживання малолітньої та неповнолітньої дитини саме коло батьків.

Встановлено, що батьки ОСОБА_10 не перебувають у шлюбі, фактично ОСОБА_10 проживає з своєю матір'ю ОСОБА_8 в АДРЕСА_2 та навчається в школі №23 м. Черкаси. Відповідач ОСОБА_12 фактично проживає в АДРЕСА_5, а тому місце проживання дитини - є місцем проживання його батьків. Батько малолітнього ОСОБА_10 - ОСОБА_12, а також матір - ОСОБА_8 права власності та права користування в будинку по АДРЕСА_4, яке належить на праві власності позивачу, не мають.

Як на підставу зміни оскаржуваного рішення апелянт ОСОБА_8 вказує на те, що позов пред'явлено до малолітнього ОСОБА_10, а до неї, як матері - законного представника не було пред'явлено позов та суд першої інстанції не вирішив заяви апелянта про залучення останньої до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, не надано було можливості дати пояснення з приводу позову до сина, а в день ухвалення судового рішення апелянта не було в судовому засіданні. На думку апелянта судом першої інстанції порушено положення ст.43 ЦПК України щодо призначення або заміну законного представника, оскільки батько малолітнього ОСОБА_10 - відповідач ОСОБА_12, який визнав позовні вимоги, не може бути законним представником малолітнього так, як така його участь може порушити права, свободи чи інтереси малолітнього сина.

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначене не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, оскільки у відповідності до ст.141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і у відповідності до ст.39 СК України вони є законними представниками малолітньої особи. А звідси і відсутні підстави для залучення ОСОБА_8 до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог.

Апелянт помилково посилається на положення ст.43 ЦПК України, оскільки даною статтею врегульовано призначення законного представника судом у разі відсутності у сторони чи третьої особи, визнаної недієздатною або обмеженою у цивільній дієздатності законного представника та зазначено інші умови призначення чи заміни законного представника, що є відмінними від умов, передбачених ст.39 ЦПК України.

В даній справі, апелянт ОСОБА_8, як і відповідач ОСОБА_12 - є законними представниками ОСОБА_10 у розумінні ст.39 ЦПК України і мають рівні права та обов'язки по відношенню до малолітньої особи.

Колегія суддів не погоджується з твердженням апелянта про те, що адвокат ОСОБА_7, як представник позивача ОСОБА_11, не мала повноважень на подання заяви від імені позивача про зміну правових підстав задоволення позову з ст.ст.71,72 ЖК України на ст.405 ЦК України, сам позивач не подавав такої заяви, а тому суд розглянув даний позов, вийшовши за його межі, оскільки адвокат у відповідності до угоди та довіреності мала повноваження на подання заяви від імені позивача про зміну правових підстав задоволення позову з ст.ст.71,72 ЖК України на ст.405 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє також твердження апелянта про необхідність постановлення судом першої інстанції ухвали про залишення заяви без розгляду у відповідності до вимог ч.1 п.3 ст. 207 ЦПК України з посиланням на те, що позивач жодного разу не прибув до судового засідання, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав, оскільки для цього відсутні правові підстави на які посилається апелянт. Інтереси позивача в судовому засіданні представляла його представник - ОСОБА_7

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 відхиляє, а оскаржуване рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2016 року у даній справі залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 - відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12, ОСОБА_10, третя особа: Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :