АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/8554/2017 Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарях: Дука В.В., Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Гаражно-будівельний кооператив «Космос-66», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Тетяна Володимирівна, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на частину гаражного боксу, визнання частково недійсним договору дарування частини гаражного боксу, визнання частково недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, визнання права на спадщину за законом на частину гаражного боксу та частину легкового автомобіля, стягнення грошової компенсації за частки в спадковому майні, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення сторін, представника відповідача ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка звернулася із позовом, уточнивши який зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5, після його смерті відкрилась спадщина на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1; садове будинковолодіння АДРЕСА_2, гаражний бокс АДРЕСА_3 і легковий автомобіль марки ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1.

З 1997 року ОСОБА_5 проживав однією сім'єю з відповідачкою ОСОБА_1, а з 09 березня 2007 року вони перебували в зареєстрованому шлюбі з останньою.

Відповідачка ОСОБА_1 відмовилась від власної пропозиції щодо розподілу автомобіля та гаражу, які були придбані під час спільного проживання її батька з відповідачкою за їх спільні кошти. На підставі договору дарування здійснила відчуження гаражного боксу АДРЕСА_3, а також легкового автомобіля марки ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1 на користь своєї доньки ОСОБА_2, тому позивачка просила:

визнати частково недійсним свідоцтво про право власності (на 1/4 частки) гаражного боксу АДРЕСА_3, від 18 квітня 2005 року, виданого на ім'я відповідачки ОСОБА_1;

визнати частково недійсним договір дарування (на 1/4 частки) гаражного боксу АДРЕСА_3 від 18 квітня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2;

визнати частково недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (на 1/4 частки) легкового автомобіля ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, зареєстрованого в 2006 році на ім'я ОСОБА_1;

визнати частково недійсним свідоцтво НОМЕР_2 від 27 липня 2013 року про реєстрацію транспортного засобу (на 1/4 частки) - легкового автомобіля ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, зареєстрованого на ім'я ОСОБА_2;

визнати за нею право на спадщину за законом на 1/4 частку гаражного боксу АДРЕСА_3, вартість якої складає 37968,50 грн.;

визнати за нею право на спадщину за законом на 1/4 частку на легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, вартість якої становить 12953,80 грн.

стягнути з відповідачів в рівних частках на її користь грошову компенсацію вартості за належні частки у гаражному боксі АДРЕСА_3 в розмірі 39395,46 грн. та легковому автомобілі ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, в розмірі 12953,80 грн., а всього в загальній сумі 52348,46 грн.

покласти на відповідачів сплату всіх судових витрат, (т.1 а.с.3-5, 39-42, 160-164)

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, з урахуванням ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року про виправлення описки, позов задоволено, визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на 1/4 частки гаражного боксу АДРЕСА_3 виданого на ім'я ОСОБА_1, визнано частково недійсним договір дарування в частині 1/4 частки гаражного боксу АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнано частково недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в частині 1/4 частки на легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1., зареєстрованого в 2006 році на ім'я ОСОБА_1, визнано частково недійсним свідоцтво НОМЕР_2 від 27 липня 2013 року про реєстрацію транспортного засобу в частині 1/4 частки на легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, зареєстрованого в 2006 році на ім'я ОСОБА_2, визнано за ОСОБА_3 право на спадщину за законом на 1/4 частку гаражного боксу АДРЕСА_3, вартість якої складає 37968,50 грн., сумі еквівалентній 5942,00 доларів США, визнано за ОСОБА_3 право на спадщину за законом в частині 1/4 частки на легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, вартість якої становить 12953,80 грн., стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частинах на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості за належні їй частки в спадковому майні: за 1/4 частку гаражного боксу АДРЕСА_3, в розмірі 39395, 46 грн., сумі еквівалентній 1485,50 доларів США, та в частині 1/4 частку за легковий автомобіль ВАЗ- 21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1 в розмірі 12953,80 грн., а всього в загальній сумі 52348,46 грн., а також стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно в рівних частинах на користь ОСОБА_3 судові витрати: сплачений судовий збір в загальній сумі 739,05 грн., вартість витрат за проведення судових експертиз в розмірі 2000,00 грн. та 1800,00 грн., витрати за надання правової допомоги в розмірі 12000,00 грн., а всього витрат в загальній сумі 16539,05 грн. (т.2 а.с.66-72, 108)

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просили рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зазначили, що право власності на гаражний бокс АДРЕСА_3, а також легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1. ОСОБА_1 набула до укладення шлюбу з ОСОБА_5, тому вказане майно є її особистою приватною власністю, (т.2 а.с.85-92). Позивач по справі не довела. що ОСОБА_5 проживав з ОСОБА_1 однією сім'єю з 1997 року. Позивач безпідставно посилається на те, що гаражний бокс був придбаний в 2003 році на підставі доручення, проте вказане майно було придбано в квітні 2005 року шляхом приватизації, а тому не є спільним майном. Автомобіль був придбаний в кредит, який отримала ОСОБА_1 до шлюбу , а тому також є її особистим майном.

Суд помилково прийняв як доказ перелік майна, який підлягав розподілу між спадкоємцями, так як позивач не довела, що вказаний перелік складений власноручно відповідачкою .

Також суд дійшов помилкового висновку, що під час розгляду іншої справи рішенням суду були встановлені обставини щодо факту спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а також періоду такого проживання. Судом не було з'ясовано, чи склались між сторонами усталені відносини. Скарга також містить доводи , що рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування базується на припущеннях.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року в частині визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 16 жовтня 2013 року договору дарування в частині 1/4 частини гаражного боксу АДРЕСА_3, солідарного стягнення в рівних частинах з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 грошової компенсації вартості часток спірного майна та судових витрат змінено, виключено з мотивувальної частини рішення висновку про зловмисне відчуження спірного спадкового майна ОСОБА_1 у зв'язку із чим резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції: позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на 1/4 частини гаражного боксу АДРЕСА_3 від 18 квітня 2005 року, виданого на ім'я ОСОБА_1 Визнано частково недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в частині 1/4 частини на легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, д. н. з. НОМЕР_1, зареєстрованого в 2006 році на ім'я ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_3 право на спадщину за законом на 1/4 частини - гаражного боксу АДРЕСА_3, вартість якої складає 37 968 грн 50 коп. Визнано за ОСОБА_3 право на спадщину за законом в частині 1/4 частини на легковий автомобіль ВАЗ-21 114, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, вартість якої становить 12 953 грн 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію вартості за належні їй частки в спадковому майні: за 1/4 частини гаражного боксу АДРЕСА_3, в розмірі 37 968 грн. 50 коп. та в частині 1/4 частини за легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, в розмірі 12 953 грн. 80 коп., а всього - 50 922 грн. 30 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою ВССУ від 24.05.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 поданою представником ОСОБА_2 - задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачі , та представник ОСОБА_1 доводи скарги підтримали.

Позивач доводи скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене письмовим договором між ними.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 нього Кодексу («Право спільної сумісної власності подружжя»).

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснює, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь - якому іншому шлюбі.

Судом встановлено, що з 1997 року ОСОБА_5 перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою ОСОБА_1, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а з 09 березня 2007 року офіційно зареєстрували шлюб.

Вказана обставина підтверджується, звукозаписом судового засідання в іншій справі, де брали участь ті само сторони, який був прослуханий колегією суддів під час підготовки справи до розгляду та в судовому засіданні 07.11.2017 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 та її представник пояснювали суду, що остання проживала разом з ОСОБА_5 в цивільному шлюбі з 1997 року, вели спільне господарство.

ОСОБА_1 в присутності свого представника пояснила: " я з ОСОБА_5 проживала у спільному шлюбі з вересня 1997 року. Ми прожили 14 років, і в 2007 році чоловік наполіг на офіційному шлюбі. Спочатку ми жили в мене на квартирі де робили разом ремонт. Після смерті його матері переїхали до нього на Кривоноса, а мою квартиру здавали".

Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в будь-якому іншому шлюбі не перебували.

12 квітня 2005 року на ОСОБА_1 оформлено право власності на гаражний бокс АДРЕСА_3.(т. 1 а.с. 8)

В травні 2006 року було придбано та зареєстровано на ім'я ОСОБА_1 - легковий автомобіль ВАЗ- 21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1.(а.с.88 т.3)

Доказів укладення письмового договору між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 щодо спірного майна до суду не надано і судом не встановлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, ОСОБА_3 (донька померлого) та ОСОБА_1 (дружина) заявили про прийняття спадщини, а тому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1261, 1268 ЦК України, визнаються такими, що прийняли спадщину.

Під час первинного розгляду даної справи ОСОБА_1 не заперечувала набуття спірного гаражного боксу та автомобіля як спільного майна під час проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 без реєстрацію шлюбу, власноручно склала перелік майна, яке підлягає поділу, зазначила в ньому вартість цього майна та частку, на яку може претендувати позивачка, що підтверджується журналом та звукозаписом судового засідання.(т. 1 а.с. 227-229), а також оригіналом переліку майна на а.с. 56.

Після скасування рішення апеляційного суду, відповідачка змінила свою позицію пояснила суду, що вона не розуміла юридичного терміну цивільний шлюб, а тому пояснювала, що проживала з ОСОБА_5 у фактичних шлюбних стосунках . Також відповідачка, не заперечуючи свого почерку на складеному письмовому переліку майна, яке підлягає поділу між спадкоємцями, пояснила, що вона не знає, як такий перелік потрапив до позивачки.

Разом з тим, оскільки після смерті ОСОБА_5, на його майно претендувала тільки його дочка та ОСОБА_1, відповідно перелік майна, який особисто складала остання , міг надаватись тільки ОСОБА_3 та стосуватись тільки її прав на спадщину, які раніше ОСОБА_1 не заперечувала.

Крім того, відповідачка на стадії повторного апеляційного розгляду зазначила, що гаражний бокс та автомобіль були куплені за її особисті кошти, кошти її подруги, які вона брала в борг, кредитні кошти та кошти , виручені за оренду її власної квартири.

Колегія суддів , аналізуючи , всі досліджені докази в їх сукупності, приходить до висновку, що гараж та автомобіль були придбані за спільні кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_1, які проживали в період придбання вказаного майна однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Апеляційному суду були надані докази наявності грошових доходів в цей період, як ОСОБА_5 так і ОСОБА_1 Кредит на придбання автомобіля був взятий та повернутий також в період спільного проживання. Посилання ОСОБА_1, що кредит вона повернула за рахунок коштів від оренди, колегія не приймає з огляду на те, що надані суду договори оренди не були зареєстровані в передбаченому законом порядку, також суду не надано доказів, що кошти від оренди витрачались на повернення кредиту, а не на інші потреби сім'ї. При цьому колегія суддів враховує, що такі пояснення відповідачка стала надавати після трьох років розгляду даної справи, при цьому раніше визнавала факт придбання спірного майна в даній справі спільно з ОСОБА_5 Також ОСОБА_1 пояснювала, що гараж вона придбала за порадою її подруги, за її кошти, які потім віддавала, при цьому з ОСОБА_5 у вказаний період вона зустрічалась, і не перебувала в сімейних стосунках та ніколи немала з ним спільного бюджету. Разом з тим , попередні власники гаражного боксу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за нотаріально посвідченою довіреністю уповноважили ОСОБА_1 або ОСОБА_5 представляти інтереси з питань оформлення права власності, отримання та реєстрації правовстановлюючих документів на належний їм гараж АДРЕСА_3 з правом його продажу.(т. 1 а.с. 9)

Що підтверджує попередні пояснення відповідача, від яких вона стала відмовлятись при повторному апеляційному розгляді, з приводу участі ОСОБА_5 в придбанні цього майна.

При цьому та обставина, що ОСОБА_1 була прийнята в члени ГК, та оформила на себе право власності не свідчить про те, що вказаний гараж придбавався безоплатно, шляхом приватизації.

Колегія суддів не приймає доводи відповідача, що вона не розуміла значення терміну "Цивільний шлюб", так як і при розгляді даної справи і при розгляді іншої справи, звукозапис судових засідань в якій був досліджений, інтереси відповідача представляв представник - фахівець в галузі права, яка також такі пояснення підтверджувала, та відповідно достовірно знала правовий зміст цих термінів та повинна була роз'яснити його своєму клієнту. При цьому слід зазначити, що в іншій справі, де ОСОБА_1 доводила законність , виданого нотаріусом свідоцтва про її право на спадкування дачного будинку, з правової точки зору, останній вигідно було пояснювати перебування у фактичних шлюбних стосунках , саме з 1997 року, а не пізніше.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що правдиві пояснення з приводу придбання спірного майна спільно з ОСОБА_5, ОСОБА_1 надавала раніше, а змінила їх, лише з метою уникнути відповідальності, щодо компенсації дочці ОСОБА_5 її частки в майні її батька.

Враховуючи положення ст.74 СК України, а також встановлені при новому апеляційному розгляді обставини, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив належність гаражного боксу та автомобіля на праві спільної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1, також суд вірно встановив, що їх частки є рівними.

Відповідно до спадкового майна ОСОБА_5, на час його смерті входить 1/2 частина вищевказаного гаражного боксу та 1/2 частина вищевказаного автомобіля.

При цьому суд вірно встановив, що позивачка в даній справі, як спадкоємець першої черги мала право успадкувати половину цього майна.

Суд вірно визначив на підставі проведених експертиз вартість цього майна.

Разом з тим, суд першої інстанції, без будь-яких правових підстав задовольнив позов ОСОБА_3 в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на гаражний бокс та реєстраційного свідоцтва на автомобіль за ОСОБА_1 Суд не врахував, що реєстрація права власності на це майно в період спільного проживання без реєстрації шлюбу за одним з членів сім'ї, не змінює статусу цього майна, та його належності на праві спільної сумісної власності обом, з урахуванням вищенаведених та доведених в даній справі обставин.

Вирішуючи вимоги про визнання недійсними договорів дарування, суд не вірно застосував ст. 230 ЦК України, в якій врегульовано правовідносини сторін договору, укладеного під впливом обману, та не врахував, що право вимагати визнання його недійсним має сторона, яка діяла під впливом обману.

Тому визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 16 жовтня 2013 року договору дарування в частині 1/4 частки гаражного боксу АДРЕСА_3 із підстав ст. 230 ЦК України заявлених позивачкою ОСОБА_3, яка не є стороною оспорюваного договору, не можна визнати обґрунтованим.

Зробивши висновок, що оспорюваний правочин укладений внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог, оскільки таких вимог позивачка ОСОБА_3 не заявляла.

Суд, визнаючи частково недійсною, реєстрацію права власності на автомобіль за ОСОБА_2 від 27 липня 2013 року, не врахував, що позивач в даній справі не просить виділити їй спадкове майно в натурі, а просила лише стягнути грошову компенсацію на її користь, за ту частку майна, право успадкувати яку належить їй, тобто за таких обставин, при встановленні судом відчуження спадкового майна одним з спадкоємців, в той час, коли вказане майно, ще в судовому порядку не було визнано спадковим майном не є порушенням закону. І з врахуванням того, що позивач просила суд поділити спадкове майно в натурі, залишивши його у власності ОСОБА_1, стягнувши на її користь грошову компенсацію, суд безпідставно задовольнив вимоги в частині визнання недійсним правовстановлюючих документів, якими ОСОБА_1 відчужила майно на користь своєї дочки ОСОБА_2

Стягнення грошової компенсації, на користь спадкоємця, учасника спільної сумісної власності є достатнім способом захисту порушеного права такого спадкоємця, і визнання при цьому недійсними правочинів про відчуження в тому числі і спадкового майна додатково Законом не вимагається.

Тому в цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні безпідставно заявлених та необґрунтованих позовних вимог.

Крім того, помилковим є висновок районного суду про солідарне стягнення в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1//4 частки спірного майна та судових витрат, оскільки передбачених законом підстав для солідарної відповідальності відповідачів судом не встановлено. При цьому, зазначивши про солідарне стягнення в рівних частинах суд першої інстанції не врахував, що таке стягнення суперечить нормам матеріального права (ст.ст. 541, 543 ЦК України), а солідарне стягнення і стягнення в рівних частках є взаємовиключними.

З огляду на викладене, рішення суду в частині визнання за ОСОБА_3 права на спадкування та стягнення на її користь грошової компенсації, необхідно змінити.

Крім того, вирішуючи вимоги в цій частині. колегія суддів виходить з наступного.

Предметом заявленого позивачкою ОСОБА_3 позову є визнання спірного майна набутим за час спільного проживання, як спільної сумісної власності, визнання права на частину спадкового майна та стягнення грошової компенсації належної їй частки.

Згідно з положенням ст. 1280 ЦК України перерозподілу підлягає лише спадкове майно. Тому у справах про перерозподіл спадкового майна суд повинен чітко встановити обсяг спадкової маси, чітко визначити майно, яке до неї входить.

У разі ж продажу (відчуження іншим способом) спадкового майна особою, на користь якої було видано свідоцтво про право на спадщину, як спосіб захисту інтересів спадкоємців судом може бути застосовано передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, що збереглося, або сплати грошової компенсації (ст. 1280 ЦК України).

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-32цс12, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Судом визначено право ОСОБА_3 на спадщину за законом в частині 1/4 частки гаражного боксу АДРЕСА_3 і 1/4 частки автомобіля ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, тобто майна яке було об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 з ОСОБА_5

За висновком судового експерта-товарознавця № СЕ-1-2-285/14 від 01 грудня 2014 року, ринкова вартість автомобіля ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1 визначена в розмірі 51815.18 грн. та, відповідно, вартість 1/4 частки цього автомобіля - 12953.80 грн.(т. 1 а.с. 124-129)

За висновком судового експерта-товарознавця № СЕ-1-2-284/14 від 12 лютого 2015 року, ринкова вартість гаражного боксу АДРЕСА_3 визначена в розмірі 151 874 грн. , що є еквівалентом 5942 долари США, відповідно, вартість 1/4 частки цього гаражного боксу станом на дату ухвалення рішення районним судом становить - 39 395 грн. 46 коп., що є еквівалентом 1 485,50 доларів США .(т. 1 а.с. 130-141)

ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 здійснила відчуження цього спірного майна ОСОБА_2, проте грошову компенсацію частки, право на яку має ОСОБА_3 , останній в добровільному порядку не виплатила.

Так, за свідоцтвом НОМЕР_2 від 27 липня 2013 року про реєстрацію транспортного засобу, легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1, був зареєстрований на ім'я ОСОБА_2.(т. 1 а.с. 22)

За нотаріально посвідченим договором від 16 жовтня 2013 року ОСОБА_1 подарувала доньці ОСОБА_2 гаражний бокс АДРЕСА_3.(т. 1 а.с. 24-27)

При цьому ОСОБА_3 не заявляла вимог про передачу в натурі належної їй частки спірного майна, яке є неподільним, тому, відповідно до положень ст. 1280 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості за належні ОСОБА_3 частки в спадковому майні: за 1/4 частку гаражного боксу АДРЕСА_3, в розмірі 39395,46 грн. та за 1/4 частку за легковий автомобіль ВАЗ-21114, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1 в розмірі 12953,80 грн., а всього в загальній сумі 52348,46 грн.

За наданими до суду договором від 07 лютого 2013 року, квитанцією за надання правової допомоги позивачкою сплачено 12000 грн. (8000 грн. у 2013 році, 2000 грн. у 2014 році і 2000 грн. у 2015 році) адвокату ЄмцюМ.В., який надавав правову допомогу під час розгляду даної справи , приймав участь в розгляді справи в судових засіданнях районного суду з грудня 2013 року до березня 2016 року, що підтверджується наявними в справі доказами, (т. 1 а.с. 3-5, 39-42, 160-164; т. 1 а.с. 23, 72- 81, 209, 216-217; т. 1 а.с. 29-30, 63, 82-83, 165, 218-219; т. 2 а.с. 5, 32, 39-40, 59-65)

Сума цих витрат, на думку колегії суддів, не перевищує розмірів, визначених Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року N 4191-VI (1378 грн. х 40% х 22 год. витраченого адвокатом Ємець М.В. часу на ведення справи за період з вересня 2013 року до 30 березня 2016 року).

Разом з тим, враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, а також ту обставину, що апеляційний суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність частини заявлених позивачем вимог, на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 стягненню підлягають витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн. , та судовий збір в сумі 523 грн. 48 коп., також 3800 грн. витрати на проведення експертиз щодо оцінки майна, які покладені в основу даного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 березня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними свідоцтва про право власностіна гараж та свідоцтв про державну реєстрацію транспортного засобу, та визнання недійсним договору дарування скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на 1/4 частину гаражного боксу АДРЕСА_3 , свідоцтва про реєстрацію автомобіля ВАЗ-21114, 2006 року № НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_1, та договору дарування вказаного майна, а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_2, відмовити.

Рішення в частині вирішення вимог про право на спадкування та стягнення грошової компенсації за частку в спадщині та розподілу судових витрат змінити.

Вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права на спадкування та стягнення грошової компенсації за частку у спадковому майні задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості її частки в спадковому майні: за 1/4 частку гаражного боксу АДРЕСА_3 39 395 грн. 46 коп., що є еквівалентом 1 485,50 доларів США, та 1/4 частки вартості легкового автомобіля ВАЗ 21114, 2006 року випуску номер НОМЕР_1 в сумі 12 953 грн. 80 коп., а всього 52 348 грн. 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати 523 грн. 48коп. судового збору, 3800 грн. витрати на проведення експертиз щодо оцінки майна та 6 000 грн. витрат на правову допомогу.

В решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: