Справа № 751/217/17 Провадження № 22-ц/795/579/2017 Головуючий у I інстанції -Філатова Л. Б. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем - Зіньковець О.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

Рішенням від 09 лютого 2017 року Новозаводський районний суд м. Чернігова поновив ОСОБА_4 строк звернення з позовом до суду та задовольнив його вимоги в повному обсязі. Стягнув З ОСОБА_2 на користь позивача 79228 грн боргу та 6961,21 грн трьох відсотків річних.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим та посилаючись на його невідповідність дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам сторони відповідача щодо фактичних обставин справи. Так, поновлюючи позивачу строк звернення до суду через поважність причини пропуску, районний суд не взяв до уваги тієї обставини, що йому, як директору підприємства, було відомо про фактичне місце проживання та реєстрації ОСОБА_2 за останні роки. Заявник вказує, що і в договорі позики зазначено фактичну адресу як його мешкання, так і реєстрації.

Також зазначає, що з наданим в судовому засіданні оригіналом розписки, яку він нібито підписав одночасно з договором позики, він ознайомився лише після ухвалення судового рішення і звертає увагу на те, що підпис і прізвище у вказаному документі зроблені іншою особою, отже, суд поклав в основу рішення підроблений документ. Заявник просив призначити у справі судову почеркознавчу експертизу.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладання сторонами договору позики і факту передачі грошей, на спростування чого відповідачем жодного належного доказу не надано. Поновивши позивачу строк звернення з позовом до суду, районний суд визнав поважною зазначену причину - відсутність даних про місце реєстрацію ОСОБА_2 та незначний термін пропуску цього строку.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Встановлено, що ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 кошти в сумі 79228 грн та зобов'язався повернути їх в строк до 01 січня 2014 року. На підтвердження отримання грошової позики та визначення строку її повернення відповідач написав відповідну розписку, оригінал якої знаходився у позивача та був вилучений у нього під час розгляду справи судом першої інстанції (а.с. 30, 31).

Відповідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір позики був укладений між сторонами з дотриманням вимог ст. 1047 ЦК України, а відповідачем не доведено факту повернення ним суми боргу в повному обсязі відповідно до умов укладеного договору. Наявність розписки про отримання ОСОБА_2 грошової суми саме у позивача ОСОБА_4 свідчить про невиконання боржником умов договору та неповернення ним коштів.

Відповідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження заявника про те, що підпис і прізвище в розписці від 03 грудня 2013 року він не вчиняв, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки, в силу ст. 60 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження даної обставини відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанцій не надано.

Відповідач заперечує лише дійсність розписки, в той час як, у відповідності до ст. 204 ЦК України, сам договір позики, яким визначені всі умови щодо суми позики, строку її повернення та відповідальності за порушення грошового зобов'язання, в судовому порядку не оскаржує. Висновок судової експертизи належить лише до доказової бази, яка може бути підставою для ухвалення рішення про недійсність конкретного правочину, а не самостійним доказом його недійсності. Крім цього, п. 2 укладеного між сторонами договору позики, дійсність якого відповідач не оспорює, визначено, що грошові кошти, які є предметом договору, передані позикодавцем та одержані позичальником 3 грудня 2013 року до підписання цього договору.

З положень ст.ст. 143, 144 ЦПК України, якими визначений порядок призначення експертизи та винесення ухвали про призначення експертизи, вбачається, що вказана процесуальна дія є лише правом суду. Обов'язковість призначення експертизи у справі передбачена ст. 145 ЦПК України. Враховуючи викладене, в контексті наведених обставин даної справи колегія суддів вважає призначення почеркознавчої експертизи не обов'язковим для правильного вирішення спору, що виник між сторонами.

Є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно поновлено пропущений ОСОБА_4 трирічний строк позовної давності.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

В договорі позики від 03 грудня 2013 року місце проживання позичальника зазначено: АДРЕСА_1. Проте, з наявної у позивача копії паспорта ОСОБА_2, яку надав ОСОБА_4 разом з позовом, вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 було с. Бахани, Ріпкинського району (а.с. 4). Зважаючи на приписи ст. 109 ЦПК України щодо підсудності, ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 в межах трирічного строку позовної давності за відомим йому зареєстрованим місцем проживання відповідача, а саме, до Ріпкинського районного суду.

Ухвалою від 27 грудня 2016 року суддя Ріпкинського районного суду повернув позовну заяву, оскільки зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 за даними адресно-довідкового підрозділу є АДРЕСА_1 (а.с. 9). З відповідним позовом ОСОБА_4 звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова 10 січня 2017 року, тобто, з незначним пропуском позовної давності.

Доводи апеляційної скарги щодо обізнаності позивача про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_4 був керівником підприємства, де працював тривалий час працював відповідач, спростовуються письмовими доказами, про що вірно зазначив районний суд, вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку. Так, паспорт на ім'я ОСОБА_2, в якому зазначено зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1, виданий 21 травня 2015 року (а.с. 21), в той час як, відповідно запису у трудовій книжці відповідача, датою його звільнення з підприємства є 12 лютого 2015 року (а.с. 33), що не може свідчити про достеменну обізнаність ОСОБА_4 про дійсне зареєстроване місце проживання відповідача на час первісного звернення з позовом до Ріпкинського районного суду.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску позивачем строку позовної давності.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: