Справа № 396/1236/17
Провадження № 2/396/602/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2017 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого Шепетько Володимир Іванович

з участю секретаря Корольової Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Новоукраїнка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Рза-кизи до Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області про визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права на земельну частку (пай), посилаючись на те, що у період з 19.10.1990 р. по 23.08.2002 року проживала разом зі своєю сімєю за адресою: Кіровоградська область, Новоукраїнський район с.Костянтинівка, з жовтня 1990 року по грудень 1997 року працювала у ВАТ «Новокостянтинівське» та була акціонером зазначеного товариства, що підтверджується сертифікатом акцій. В серпні 2002 року позивачка переїхала до м.Кіровограда на постійне місце проживання, де і мешкає по теперішній час та будучи юридично неграмотною особою, вважала, що за законом автоматично отримала право на земельну частку, оскільки на час передачі у колективну власність землі вона була членом ВАТ «Новокостянтинівське», однак лише в жовтні 2016 року, при зверненні до сільської ради отримала відповідь в якій відмовлено у видачі зазначеного вище сертифікату, та рекомендовано звернутися до суду. В зв'язку з безпідставним невнесенням до списку осіб до державного акту на право колективної власності на землю вона позбавлена права отримати належну їй частку земельного паю, а тому звернулася в суд з даним позовом.

Представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що діють на підставі довіреності, в судове засідання не з'явилися, просять розглянути справу у їх відсутності, позов підтримують.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи без участі представника сільської ради.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в позові необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 Рза-кизи, ІНФОРМАЦІЯ_1, з жовтня 1990 року по грудень 1997 року працювала у ВАТ «Новокостянтинівське» та була акціонером зазначеного товариства, що підтверджується сертифікатом акцій ВАТ «Новокостянтинівське» (а.с.9).

Відповідно до довідки відділу у Новоукраїнському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області у списках осіб, які мають право на одержання земельної частки (паю) позивач ОСОБА_1 Рза-кизи не значиться (а.с.14).

Відповідно до листа обєднаного трудового архіву міської та сільських рад Новоукраїнського району Кіровоградської області від 03.11.2016 року № 56/01-14 від 03.11.2016 року та архівної довідки від 03.11.2016 року з яких вбачається, що ОСОБА_1 Рза-кизи була прийнята в члени ВАТ «Новокостянтинівське» з 1990 року та працювала по 1997 рік. Відомості про трудову участь в ВАТ «Новокостянтинівське» за 1998 - 2002 відсутні.

19 лютого 1999 року ВАТ «Новокостянтинівське» отримало державний акт на право колективної власності на землю, але ОСОБА_1 Рза-кизи не було включено до списку членів господарства, що додається до Держаного акта на право колективної власності на землю. Сертифікат на земельну частку (пай) вона також не отримала (а.с.14).

Відповідно до ст.ст. 1,2,3 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду Підставами для виділення земельних ділянок у натурі(на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Згідно з вимогами ст. ст. 22,23 ЗК України (у редакції 1990 року) та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Таким чином, право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту передачі державного акта на право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого вона є.

У п.24 постанови ПВСУ від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач будучи членом КСП «Хлібороб» і мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак, із незрозумілих причин, не була включена до такого списку.

Таким чином, позивач мала законне право на включення її до списку осіб на розпаювання землі, отже заявлений позов є підставним.

В той же час, суд вважає за необхідне відмовити у судовому захисті порушеного права, у зв'язку із пропуском встановленого строку позовної давності.

Згідно усталеної судової практики, значення позовної давності полягає у тому, що саме цей інститут цивільного права є однією з гарантій захисту прав і обовязків особи за національним законодавством України, а саме визначає стабільність цивільно-правових відносин, виховує та дисциплінує учасників цивільно-правових відносин, є стимулом до активного використання ними власних прав і повноважень.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР (який діяв на час виникнення правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно вимог ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством СРСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Згідно зі ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Як вбачається, державний акт на право колективної власності на землю ВАТ «Новокостянтинівське» з обов'язковим додатком - списком громадян - членів цього підприємства одержало в лютому 1999 року.

Тому, суд вважає, що право на позов у ОСОБА_1 Рза-кизи, виникло саме з 19 лютого 1999 року, тобто з часу, коли вона повина була дізнатися про те, що її не включено до списку. Відповідно до ст.75 ЦК 1963 року позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Звернувшись до суду у серпні 2017 року (більше ніж через 18 років) ОСОБА_1 Рза-кизи пропустила строк позовної давності. Крім цього, ні позивач, ні її представники, не заявляли клопотання про поновленння строку позовної давності, а також будь-яких доказів на підтвердження поважності пропуску такого строку суду не подали.

Суд вважає, що позивач, яка, з її слів, до серпня 2002 року проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2, знала або повинна була знати про факт розпаювання земель, з огляду на те, що розпаювання землі, яке відбулося в 1999 році, було важливою подією, яке торкнулося значної кількості мешканців с. Костянтинівка Новоукраїнського району, у зв'язку з чим активно обговорювалося жителями села, а отже позивач могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Відповідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та на підставі доданих доказів.

Обов'язок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі, а суд тільки сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин справи шляхом роз'яснення прав, обов'язків та сприяє в їхньому здійсненні. Крім того, відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні.

Позивачем не надано доказів поважності пропуску строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Посилання ОСОБА_1 Рза-кизи на те, що вона юридично неграмотна, та те, що вона дізналася про порушення свого права на землю лише з письмової відповіді Іванівської сільської ради у жовтні 2016 року не є поважними обставинами пропуску позовної давності.

Зважаючи на вищенаведене, з урахуванням обставин справи, наданих пояснень, та досліджених письмових доказів, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про визнання права на земельну частку (пай) необхідно відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності без поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, так як суд прийшов до висновку про необхідність відмови у позові, позивачеві понесені судові витрати не присуджуються.

Керуючись ст.ст.88,212-215 ЦПК України, ст.ст. 71,76,80 ЦК УРСР,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Апеляційного суду Кіровоградської області через Новоукраїнський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: В. І. Шепетько