АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 640/861/17-ц Головуючий суддя І інстанції Бородіна Н. М.
Провадження № 22-ц/790/861/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ майна.

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання спільною сумісною власністю автомобіля AUDI-200, 1988 року випуску, реєстраційний номер 49916ХК, який зареєстрований на імя ОСОБА_7, померлого 06 березня 2016 року, та визнання за нею права власності на 1/2 частину цього автомобілю в порядку поділу майна подружжя ( ідеальна частка).

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначала, що з 1970р. по 2010р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7, під час якого у 2003 році був придбаний автомобіль AUDI-200. У 2003 році між нею та ОСОБА_7 в усній домовленості поділено спільне майно (оскільки на той час вже спільно не проживали) наступним чином: вона перереєструвала автомобіль на чоловіка ОСОБА_7, а останній обіцяв свою частку в належній ним та дітям приватизованій квартирі переоформити на неї. В 2016 році вона дізналася про смерть колишнього чоловіка ОСОБА_7 та наявність його заповіту на імя дружини ОСОБА_4 Вважала, що наявність вказаного заповіту порушує її права як співвласника автомобілю, оскільки він був придбаний під час шлюбу.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала, зазначаючи, що ОСОБА_3 пропущений строк позовної давності звернення з цим позовом до суду, її чоловік ОСОБА_7 за час життя тривалий час користувався автомобілем, його обслуговував та ремонтував.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3П відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3П,посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм процесуального права та порушення норм матеріального права, просить скасувати це рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

Вказує, що районним судом не враховано, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу з ОСОБА_7, тому є спільною сумісною власністю подружжя і вона має право на ? частку цього автомобіля. При цьому строк позовної давності нею не пропущений, оскільки про порушення своїх прав співвласника автомобіля вона дізналася тільки 26 квітня 2016 року, отримавши на руки копію заповіту ОСОБА_7

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення районного суду скасуванню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що останньою було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами, оскільки про порушення своїх прав щодо автомобіля позивач знала, починаючи з 2010 року після розірвання шлюбу з ОСОБА_7, однак з позовом звернулася до суду тільки в 2016 році.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 з 22.08.1970р., який було розірвано на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02.04.2010 року.

Під час перебування ОСОБА_3 і ОСОБА_7 у шлюбі ними 30.04.2003 року був придбаний автомобіль AUDI-200, 1988 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, який був зареєстрований на імя ОСОБА_7, з зазначенням в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу права керування автомобілем ОСОБА_3

У силу статті 16 Закону України «Про власність» та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України), які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Аналогічне положення закону закріплено й у ч.1 ст. 60 та ст. 70 СК України.

З пояснень позивача ОСОБА_3 в суді першої інстанції та її представника у суді апеляційної інстанції вбачається, що у 2003 році ОСОБА_3 із чоловіком ОСОБА_7 за усною домовленістю поділили майно, оскільки разом не проживали, зокрема вирішили, що автомобіль AUDI-200 залишиться у ОСОБА_7, а належну йому частку в їх приватизованій квартирі переоформить на неї. Спірний автомобіль залишився у постійному користуванні відповідача.

Однак фактично така домовленість ОСОБА_7 до його смерті не була виконана, оскільки належну йому частку квартири ОСОБА_7 заповів своїй дружині ОСОБА_4, шлюб з якою зареєстрував у 2011 році.

Зазначені обставини не спростовані відповідачем ОСОБА_4

06.03.2016р. ОСОБА_7 помер. Як вбачається з посвідченого приватним нотаріусом 06.02.2015р. копії заповіту ОСОБА_7, останній усе своє майно заповів своїй дружині ОСОБА_4, в тому числі й належну йому на праві спільної часткової власності квартиру.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. 261 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України у справі №6-258цс15, і яка відповідно до вимог ст.. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 дізналася про порушення її прав співвласника спірного автомобілю 26 квітня 2016 року, коли отримала копію заповіту ОСОБА_7 на його дружину ОСОБА_4, тому перебіг строку позовної давності почався з 26 квітня 2016 року.

У зв'язку із чим колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 дізналася про порушення своїх прав на спірний автомобіль після розірвання шлюбу з ОСОБА_7, тобто після 02 квітня 2010 року та протягом трьох років з дня розірвання шлюбу не зверталася до суду без поважних причин про розподіл майна подружжя.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 з ОСОБА_7 в позасудовому порядку дійшли згоди щодо порядку користування спільним майном, в тому числі про те, що поділ спірного автомобіля відбувся між подружжям у 2003 році є необґрунтованим, оскільки не підтверджується жодними належними та допустимими доказами.

Як встановлено судом першої інстанції та зазначено в оскаржуваному рішенні автомобіль AUDI-200, 1988 р.в., р.н. 49916ХК був придбаний під час перебування ОСОБА_3 з ОСОБА_7 у шлюбі, а саме 30 квітня 2003 року.

Зазначені обставини не оспорювались відповідачем ОСОБА_4, яка не подала апеляційну скаргу на встановлені судом обставини.

Крім того, відповідно до рішення Дергачівського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2010 року, яке набуло законної сили, встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не проживали як подружжя з 2000 року, але фактично припинили будь-які сімейні відносини за 2 роки до предявлення ОСОБА_7 позову про розірвання шлюбу. Зазначені обставини ОСОБА_7 за час життя не оспорювалися.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 пояснила, що її мати надавала грошові кошти на придбання спірного автомобілю, але зазначала, що надати будь-які докази на підтвердження цих обставин, вона не може.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що під час шлюбу та після його розірвання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не вчиняли дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених ст.. 71 СК України, ст.. 365 ЦК України, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їхніх часток, судова колегія визнає ідеальні частки колишнього подружжя в цьому майні без його реального поділу.

У зв'язку з наведеним висновок районного про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля в порядку поділу майна подружжя є необгрунтованимта зробленим з порушенням норм матеріального права, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 листопада 2016 року та ухвалення нового рішення про задоволення цих вимог.

Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню понесені останньою судові витрати у вигляді сплати судового збору, сплаченого за подання позовної заяви до суду першої інстанції в сумі 1000 грн. та апеляційної скарги в розмірі 1100 грн. (а.с. 1, 97).

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 листопада 2016 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину автомобілю AUDI-200, 1988 р.в., р.н.49916ХК, який зареєстрований на ім»я ОСОБА_7, померлого 06 березня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у вигляді судового збору в чумі 2 100 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: