Справа № 204/5181/17
Провадження №2/204/1715/17
РІШЕННЯ

іменем України

31 жовтня 2017 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Книш А.В.,

при секретарі Подвижній О.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 12998,90 грн. В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до її заяви наказом №503-ок від 08 червня 2017 року її було звільнено з роботи на Державному підприємстві «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» (далі ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова») за ч.3 ст.38 КЗпП України. Позивач зазначає, що відповідачем в порушення ст.ст.47, 116 КЗпП України повний розрахунок із заробітної плати з нею було проведено лише 08 серпня 2017 року, тобто із затриманням в 43 робочих дні, що складає 12998,90 грн. Враховуючи викладене, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти позовних вимог та просила у їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Однак разом з цим представник відповідача ОСОБА_2 пояснила, що позивача звільнено із займаної посади 08 червня 2017 року, але остаточну виплату всіх належних їй сум при звільнені було проведено ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» лише 11 липня 2017 року, що складає 22 дні затримки. Позивача було звільнено на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, так як адміністрація порушила п.3.12 колективного договору «несвоєчасна виплата заробітної плати». Представник відповідача ОСОБА_2 зазначила, що враховуючи викладене, при остаточному розрахунку 11 липня 2017 року в суму 25000 грн. увійшла також сума 15144,48 грн., що становить трьохмісячну заробітну плату за затримку згідно ст.44 КЗпП України, яку позивач намагається отримати повторно. Також представник відповідача ОСОБА_2 просила врахувати, що затримка виплати всіх належних позивачу сум при її звільнені виникла через важке фінансове та економічне становище підприємства, відсутність замовлень.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини.

Позивач з 24 жовтня 2007 року працювала у ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» та 08 червня 2017 року була звільнена із займаної посади за ч.3 ст.38 КЗпП за власним бажанням, у звязку з невиконанням умов трудового договору підприємством (а.с.2).

Відповідно до виписки Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» по картці/рахунку позивача від 15 серпня 2017 року, вбачається, що їй 09 червня 2017 року перераховано від відповідача заробітну плату на суму 3096 грн., 20 червня 2017 року на суму 2065 грн., 04 липня 2017 року на суму 1122 грн., 11 липня 2017 року на загальну суму 44439,55 грн. та 08 серпня 2017 року на загальну суму 204,56 грн. (а.с.4-11).

Спір про розмір сум, що належать виплаті позивачу від відповідача при її звільненні між сторонами на час розгляду справи в суді відсутній.

В судовому засіданні встановлено, що виплата відповідачем при звільненні позивача 08 червня 2017 року всіх належних їй сум була здійснена 11 липня 2017 року, що визнається відповідачем та підтверджується виписками Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» по картці/рахунку позивача від 15 серпня 2017 року (а.с.4-11).

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд враховує розяснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, за якими, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Суд також, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-114цс13 від 20 листопада 2013 року, за яким згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідачем не доведено, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений не з його вини.

Керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, суд також враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-64цс13 від 03 липня 2013 року, за яким відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Враховуючи викладене, доводи відповідача в частині врахування судом, що порушення строків остаточного розрахунку при звільненні позивача виник через важке фінансове та економічне становище підприємства, відсутність замовлень судом не приймаються до уваги.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

За п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Суд виходить з наступних розрахунків:

- останніми двома повними місяцями роботи позивача є квітень - травень 2017 року;

- кількість фактично відпрацьованих позивачкою календарних днів в зазначений період становить за квітень 2017 року 20, за травень 2017 року 22;

- позивачу за цей період нарахована заробітна плата у розмірі за квітень 2017 року 6400,14 грн., за травень 2017 року 6296,38 грн. (а.с. 21);

- середньоденний заробіток позивача за останні два повні місяця роботи становить (6400,14 + 6296,38) / (20 + 22) = 302,30 грн.;

- кількість робочих днів з 09 червня 2017 року по 11 липня 2017 року складає 22;

- середній заробіток за зазначений період склав 302,30 х 22 = 6650,60 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 12 липня 2017 року до 08 серпня 2017 року задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до виписки Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» по картці/рахунку позивача від 15 серпня 2017 року, встановлено, що після 11 липня 2017 року позивачу від відповідача було здійснено 08 серпня 2017 року перерахування ще двох платежів на суми 204 грн. та 0,56 грн.

Згідно довідки №121з/42 від 31 жовтня 2017 року, виданої ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова», вбачається, що позивачу у серпні 2017 року була виплачена компенсація за затримку виплати у сумі 204,56 грн. Нарахування компенсації було проведено згідно діючого законодавства по індексам споживчих цін, які були опубліковані Держкомстатом, оскільки на період виплати остаточного розрахунку 11 липня 2017 року індекси споживчих цін для нарахування компенсації ще не були опубліковані (а.с.52).

Однак, така компенсація не входить до складу сум, які належить виплатити працівнику при його звільненні підприємством, установою, організацією в розумінні ч.1 ст. 116 КЗпП України. Отже, враховуючи викладене у суду відсутні підстави враховувати період з 12 липня 2017 року по 08 серпня 2017 року до строку затримки виплати відповідачем належних позивачу сум при її звільненні.

Доводи представника відповідача ОСОБА_2 з приводу того, що відповідачем вже виплачено позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме по 11 липня 2017 року, оскільки така сума у розмірі 15144,48 грн. врахована в суму коштів у розмірі 25000 грн., які перерахованих позивачу 11 липня 2017 року, судом не приймаються до уваги, як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами в порядку ст.ст. 58,59 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, у довідці ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» №121з/34 від 08 вересня 2017 року зазначено, що позивачу у червні 2017 року при звільнені з підприємства нарахована і виплачена вихідна допомога згідно ст.44 КЗпП України у сумі 15144,48 грн. Виплату проведено 11 липня 2017 року при перерахуванні грошових коштів на суму 25473,55 грн., що також підтверджується копією розрахункового листка (а.с.22-23). Однак, вихідна допомога виплачена звільненому працівнику в порядку ст. 44 КЗпП України не є тотожним поняттям виплаті працівникові середнього заробітку за весь час затримки всіх належних йому сум при звільненні. Таке твердження відповідача ґрунтується на хибному тлумаченні діючого законодавства. Будь-яких належних та допустимих доказів виплати відповідачем позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку 11 липня 2017 року суду не надано.

З огляду на наведене, предявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який було здійснено 11 липня 2017 року, та складає суму у розмірі 6650,60 грн.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача до доходу Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. за позовні вимоги майнового характеру (1% від стягнутої суми).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 6650 (шість тисяч шістсот пятдесят) гривень 60 (шістдесят) копійок.

У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» до доходу Держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий: