АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 635/8395/15-ц Головуючий1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/790/5155/17 Д
Категорія: спори, що виникають із
договорів купівлі-продажу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

04 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позову посилалась на ті обставини, що їй на праві власності належав житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та земельна ділянка площею 0,15 га, які розташовані за адресою селище Докучаєвське (Комуніст) Харківського району Харківської області, вул. Південна № 25.

Вказаний будинок був зареєстрований за нею 27 квітня 2012 року на підставі рішення виконкому Роганської селищної ради № 44 від 02 квітня 2012 року. Земельна ділянка належала на праві власності відповідно до Державного акту про право власності на землю.

У звязку з трагічною смертю її чоловіка, вона була вимушена звернутися за допомогою до ОСОБА_5, з метою отримання позики під заставу нерухомості, оскільки після смерті ОСОБА_9 залишилися боргові зобовязання по укладеним нею кредитним договором.

Вона надала ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 довіреності для оформлення кадастрового номеру на землю для подальших дій з нерухомим майном з метою отримання позики під заставу нерухомості.

12 серпня 2015 року вона уклала договори купівлі продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: селище Докучаєвське (Комуніст ), будинок № 25 по вул. Південна в Харківського району Харківської області та земельної ділянки з ОСОБА_7

Також позивач зазначала, що страждає на хронічну важко виліковну хворобу алкоголізм, внаслідок чого часто не розуміє та не памятає своїх дій.

Зазначала, що 12 серпня 2015 року під час укладення правочину у нотаріуса знаходилися у стані алкогольного спяніння та не усвідомлювала значення своїх дій. Була впевнена, що укладає договір позики під заставу нерухомого майна.

Зважаючи на зазначене ОСОБА_3 просила суд визнати недійсними договори купівлі продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: селище Докучаєвське (Комуніст ), будинок № 25 вул. Південна Харківського району Харківської області, укладений 12 серпня 2015 року між нею та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 за реєстровим номером 2043, та земельної ділянки, площею 0,15 га, що розташована за адресою домоволодіння, застосувати як правовий наслідок недійсності правочинів реституцію за правилами ст. 216 ЦК України та стягнути з відповідачів на її користь понесені витрати при зверненні до суду в розмірі 5 250,00 грн.

Представником ОСОБА_7- ОСОБА_10 було подано заперечення на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Посилалась на ті обставини, що ОСОБА_7 є добросовісним покупцем. Вказувала, що 01 липня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір зобовязання, відповідно до якого позивач взяла на себе зобовязання укласти договір купівлі продажу житлового будинку, який розташований за адресою: будинок № 25 вул. Південна у селищі Докучаєвське (Комуніст ) Харківського району Харківської області.

В подальшому вона виконала взяті зобовязання, уклавши договори купівлі продажу земельної ділянки та житлового будинку.

Таким чином, ОСОБА_3 зрозуміла значення своїх дій, не помилялась щодо правової природи договорів та бажала укласти договори купівлі продажу.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 04 листопада 2015 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на ті обставини, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд при ухваленні рішення досліджував дещо інші обставини, ніж нею були заявлені. Вказувала, що судом не були дослідженні докази в повному обсязі, не були допитані ані відповідачі, ані третя особа, не взято до уваги експертизу з поліграфом, висновок психолога, висновок медиків нарколога та лора про її стан здоровя. Крім того, вказувала, що вона не мала наміру продавати будинок, так як в ньому мешкає її родина, батьки похилого віку, хвора старенька бабуся, якій 80 років, її донька. Суд не викликав і не допитав нотаріуса по обставинам укладення договорів. Суд не взяв до уваги, що вона при укладенні правочинів мала на меті настання зовсім інших наслідків від правочинів, а також бажала досягти іншого, ніж купівля продаж, а саме, отримання матеріального блага у виді позики на вирішення своїх фінансових проблем.

ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні підтримували апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 пояснила, що договори купівлі продажу оформлені з дотриманням вимог закону.

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до ч.9 ст. 74, ч.9 ст. 76 ЦПК України.

Вислухавши пояснення ОСОБА_3, її представника та представника ОСОБА_7, приватного нотаріуса ОСОБА_8 дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі- продажу недійсними, суд першої інстанції виходив із того, що при розгляді справи позивач не надала належних та допустимих доказів про те, що під час укладення договорів купівлі продажу вона не розуміла значення своїх дій та не керувала ними.

Крім того, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання недійсними правочинів внаслідок того, що вони укладені під впливом помилки та обману.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_3 на праві власності належав житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: селище Докучаєвське (Комуніст) Харківська область, вул. Південна № 25, який розташований на земельній ділянці 0,15 га, належної позивачу на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ № 550129 від 27 квітня 2012 року та Державного акту на право власності на землю серія ХР 25-71-14228 від 05 жовтня 1994 року (а.с. 11, 12, 13 том1 ).

Відповідно до договорів купівлі продажу від 12 серпня 2015 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_7 зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за 270 000,00 грн. та земельну ділянку за 255 000,00 грн. (а.с. 27-28 том 1).

До укладення зазначених правочинів між сторонами 01 липня 2015 року був укладений договір зобовязання укласти договір купівлі продажу зазначеного житлового будинку (а.с. 239-240 том 2 ).

Із матеріалів справи вбачається, що на час укладення оспорюваємих договорів купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки у ОСОБА_3 були боргові зобовязання за кредитними договорами № 115846186 від 19 березня 2015 року, № 500977492 від 14 травня 2015 року та № 901070 від 17 жовтня 2014 року, укладеними між позивачем та «Банк Форвард», «ПАТ «Альфа Банк» та «Фідобанком» (а.с. 2, 5-6, 7, 15-16, 19-20, 26-27 том 2).

Із позовної заяви про визнання договорів купівлі продажу недійсними вбачається, що правовими підставами для оспорювання правочинів позивач посилалась на укладення їх внаслідок помилки, обману, зазначала, що її волевиявлення було направлено на отримання позики з передачею під заставу житлового будинку та земельної ділянки, а також знаходження її при укладенні оспорюваних договорів в алкогольному стані, в наслідок чого вона не розуміла значення своїх дій.

Відповідно до розяснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною, і настання певних юридичних наслідків.

В п.16 даної постанови пленуму Верховного Суду України зазначено, що правила статті 225 ЦК поширюється на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Підтвердження того, що особа не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними є висновок судово психіатричної експертизи.

Проте, допустимих та належних доказів в підтвердження зазначених обставин позивачем при розгляді справи надано не було.

Відповідно до висновку судової психіатричної експертизи № 443 ОСОБА_3 в період укладення спірних договорів ознак психозу та недоумства не виявляла, виявляла синдром залежності від алкоголю (а.с. 223 226 том 2).

За таких обставин, колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції, що з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, договори купівлі продажу не підлягають визнанню недійсними.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки посиланням позивача на ті обставини, що договори купівлі продажу укладені внаслідок помилки та обману, то колегія суддів також вважає їх необґрунтованими.

За змістом розяснень, які містяться в п.п. 19, 20 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною як внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визначається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла від впливом обману. Обман щодо мотивів правочинів не має істотного значення.

В обґрунтування факту оману позивач зазначала, що вона не отримувала грошей і крім того, у неї було відсуне волевиявлення на відчуження зазначеної квартири.

Проте, із нотаріально посвідчених договорів купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки вбачається, що гроші відповідно в сумі 270 000, 00 грн. та 255 000,00 грн., продавець отримала від покупця до підписання договорів (а.с. 27, 28 том1 ).

Крім того, в позовній заяві позивач зазначала, а в суді першої інстанції підтвердила той факт, що отримала від представника ОСОБА_7 гроші в сумі 8 500,00 доларів США, які вона після укладення договорів купівлі продажу передала ОСОБА_5 , який надав обіцянку, що збільшить вказану суму грошей (а.с. 1-7 том 1).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 змінила свої пояснення в зазначеній частині та посилалась на ті обставини, що вона грошей не отримувала, а їх забрали ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Вказані обставини, які обумовлені в нотаріально посвідчених договорах купівлі продажу, можуть бути спростовані письмовими доказами або вироком суду, яким буде встановлено факт шахрайських дій відносно ОСОБА_3 з боку зазначених нею осіб.

Доводи позивача про те, що за її заявою дані про здійснення у відношенні до неї шахрайських дій відповідачами, були внесені до ЄРДР, до ухвалення вироку не є належними та допустимими доказами у підтвердження факту обману.

Посилання позивача на ті обставини, що її волевиявлення не було направлено на відчуження житлового будинку, а вона бажала передати його в заставу, не являються правовою підставою для визнання договорів купівлі продажу недійсними з введення в оману.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що в період укладення договорів купівлі продажу вона знаходилась у стані алкогольного спяніння, були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанції, але вони не знайшли свого підтвердження.

В суді апеляційної інстанції надала пояснення приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, яка підтвердила, що дійсно в 2014 році посвідчувала договори купівлі продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 житлового будинку та земельної ділянки.

Вона запамятала ОСОБА_3, яка відрізнялася від інших за формою одягу.

Нотаріус наполягала, що вона знаходилася у тверезому стані, знайомилася зі всіми правовстановлюючими документами, підтвердила ті обставини, що гроші за будинок та земельну ділянку отримала до підписання договорів купівлі продажу.

На період посвідчення зазначених правочинів діяло законодавство, яке передбачало, що державна реєстрація їх проводиться протягом 5 днів з дня їх укладення.

Якщо б ОСОБА_3 звернулася в такий період до неї з заявою, що внаслідок обману вона не отримала коштів, то вона мала б можливість призупинити реєстрацію правочинів.

Проте, ніяких звернень до неї від ОСОБА_3 не було.

Відповідно до висновку експерта поліграфола ОСОБА_11 від 22 вересня 2016 року щодо результатів допиту ОСОБА_3 з використанням поліграфу, зазначено про те, що твердження ОСОБА_3, що вона не давала згоди на підписання договорів купівлі продажу та не отримувала гроші після посвідчення правочинів, є достовірними (а.с. 115 122 том 2).

Згідно висновку практичного психолога від 14 квітня 2016 року вказано, що ОСОБА_3 під час укладення договорів купівлі продажу земельної ділянки та будинку не змогла правильно оцінювати значення своїх конкретних дій та їх наслідків, договори не відповідали її волі і під час укладення знаходилась під впливом обману. А тому не розуміла, що укладає договори купівлі продажу земельної ділянки та будинку.

При цьому, спеціалісти виходили із того, що на час укладення документів, вказаних правочинів ОСОБА_3 знаходилась у стані алкогольного спяніння. Проте, зазначений факт не підтверджений при розгляді справи.

Крім того, зазначені висновки експерта поліграфола та психолога не можуть бути визнані належними та допустимими доказами щодо вчинення правочинів ОСОБА_3 внаслідок обману.

Відповідно до ст. 230 ЦК України позивач, як сторона, яка діяла під впливом обману, повинна була довести наявність умислу з боку покупця ОСОБА_7М, на навмисне введення її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тобто що зазначена особа знала про наявність чи про відсутність певних обставин і проте, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

При розгляді справи було встановлено, що при укладенні зазначених правочинів, представник ОСОБА_7 передав гроші по договорам купівлі - продажу продавцю. ОСОБА_7 мала намір придбати зазначений житловий будинок та земельну ділянку, так як має потребу в житлі, що пояснила в суді першої інстанції.

Посилання ОСОБА_3 на ті обставини, що в подальшому зазначені кошти вона передала ОСОБА_5, не можуть бути визнані правовими підставами для визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України.

В даному випадку правовідносини склалися не між сторонами договору купівлі продажу, а між іншими особами та регламентуються іншими нормами матеріального права.

ОСОБА_3 при розгляді справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції, не заперечувала, що вона мала намір укласти правочини з ОСОБА_7, але наполягала, що вона бажала укласти не договори купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки, а договір застави зазначеного майна для отримання позики.

Колегією суддів ретельно перевірялися зазначені доводи.

Проте, докази, які є в матеріалах справи, не свідчать про те, що між сторонами були встановлені інші правовідносини, ніж передбачені оспорюваними договорами.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 предявляла представнику ОСОБА_7 та іншим відповідачам будинок та земельну ділянку для огляду, вона видала довіреності на імя ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 для оформлення документів на відчуження нерухомості.

01 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був укладений договір- зобовязання відповідно до якого ОСОБА_3 виразила згоду укласти договір купівлі -продажу житлового будинку (а.с. 239-240 том 1).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 підтвердила, що при укладенні зазначеного договору зобовязання, представником ОСОБА_7 було передано частину грошей, які забрали відповідачі для реєстрації земельної ділянки та оформлення документів на відчуження будинку та земельної ділянки.

Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 надала суду оригінали документів на будинок та земельну ділянку.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 надала суду апеляційної інстанції також оригінали документів, на підставі яких були посвідчені оспорюванні правочини, тобто оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельну ділянку без зазначення того, що вони є дублікатами.

Отже, на спірний житловий будинок та земельну ділянку були виготовлені 2 екземпляри правовстановлюючих документів, що свідчить про не доброчесність дій ОСОБА_3

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів, що при укладенні правочинів вона помилилась щодо природи правочинів.

Посилання позивача на ту обставину, що у неї є вади слуху, також буди предметом дослідження в суді першої інстанції та даним обставинам в рішенні суду надана належна оцінка.

Відповідно до висновку судової технічної експертизи № 1470-Ая/16 ОСОБА_3 страждає хронічною двосторонньою сенсоневральною туговухістю 1 (легкого) ступеня на фоні хронічного захворювання отосклерозу, зі збереженням соціально адекватного слуху.

Дана стадія розвитку туговухості дозволяє гр. ОСОБА_3 адекватно чути звуки та звернену до неї мову з відстані до 6 метрів зі 100% розбірливістю мови (а.с. 153-154 том 2).

Приватний нотаріус ОСОБА_8 підтвердила, що вона спілкувалася з ОСОБА_3 та остання ознайомилася з проектами договорів купівлі продажу до їх підписання.

Отже, зазначене захворювання також не свідчить, що ОСОБА_3 за станом здоровя допустила помилку щодо істотних обставин правочинів.

Крім того, доводи ОСОБА_3 про те, що між сторонами правочину була домовленість про укладення договору позики під заставу будинку та земельної ділянки, є правовою підставою для визнання правочинів удаваними, а не недійсними внаслідок обману та помилки.

Проте, таких вимог в суді першої інстанції ОСОБА_3 заявлено не було.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин, зазначені підстави не можуть бути предметом розгляду суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що особи, які ввели її в оману, а саме, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, раніше були судимі за шахрайство з нерухомістю, та застосували даний механізм злочину до неї, були предметом розгляду суду першої інстанції та їм дана належна оцінка.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що скоєння злочину зазначеними особами, може бути підтверджено лише вироком суду.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справах № 6-301цс15 та № 6-449цс15, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, зазначено, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Отже, оскільки ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів недійсності зазначених правочинів, то колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, ч.1 ст. 314, ст. 315, ст. 317, ст. 319, ст. 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_12