Справа № 133/2346/16-ц Провадження № 22-ц/772/879/2017Головуючий в суді першої інстанції Сєчко В. Л.
Категорія 39 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

14 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В.,Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судових засідань Безрученко Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Вінницької області на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Воскодавинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно,

встановила:

ОСОБА_3 звернулася в районний суд з позовом до Воскодавинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_4, після смерті якого відкралася спадщина, що складається, в тому числі із земельної ділянки площею 47,5898 га з цільовим призначенням для ведення селянського фермерського господарства, яка розташована на території Воскодавинецької сільської ради, вартістю 114216 грн. Оскільки вона є єдиним спадкоємцем за законом, а отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі неможливо через втрату державного акту про право постійного користування, просила суд визнати за нею право постійного користування на земельну ділянку площею 47,5898 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої для ведення селянського (фермерського) господарства, розташовану на території Воскодавинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14.12.2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право постійного користування на земельну ділянку загальною площею 47,5898 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Воскодавинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, що належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право постійного користування землею.

Заступник прокурора Вінницької області, який не брав участі у розгляді даної цивільної справи, проте обґрунтував необхідність представництва в суді законних інтересів держави, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В судовому засіданні прокурор Федчук С.М. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній і просила задовольнити.

Представник Воскодавинецької сільської ради Білик Я.А. вимоги апеляційної скарги прокурора підтримав, пояснив, що розпорядження землями поза межами населеного пункту здійснюється управлінням держгеокадастру.

Представник позивача ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Інші особи, які беруть участь у справі, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явилися, що відповідно до ч. 2 статті 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора і представників сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спадкодавцеві належало право постійного користування земельною ділянкою площею 47,5898 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованою на території Воскодавинської сільської ради Козятинського району Вінницької області, то до спадкоємця ОСОБА_3 переходять права та обов'язки спадкодавця у тому ж вигляді, в якому вони йому належали, тобто право постійного користування земельною ділянкою.

Проте з таким висновком не можна погодитись, так як суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Суд першої інстанції прийняв визнання позову представником відповідача - головою Воскодавинецької сільської ради Білик Ю.А., проте всупереч вимогам частини 4 статті 174 ЦПК України не з'ясував, чи таке визнання не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, чи взагалі є законні підстави для ухвалення рішення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, який до дня смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Спадкоємцем за законом на майно спадкодавця є його дружина - позивачка по справі ОСОБА_3.

Згідно з статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною 3 статті 2 ЗК України об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до копії державного акту на право постійного користування землею (а.с. 5) рішенням Воскодавинської сільської ради Козятинського району Вінницької області від 10 лютого 2000 року ОСОБА_4 було надано у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 50 га в межах згідно з планом, розташовану на території Воскодавинської сільської ради.

Даний акт було видано 13 грудня 2001 року й зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №135. За своїми кількісними характеристиками надана у постійне користування земельна ділянка складалася з ріллі площею 48,47 га і кормових угідь - 1,53 га. Кадастровий номер земельної ділянки в державному акті не зазначений.

Натомість відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 зазначена земельна ділянка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, перебуває у державній власності, а її площа складає 47,5898 га.

Отже державний акт на право постійного користування землею і витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містять суттєві відмінності в площі земельної ділянки і її цільовому призначенні, державний акт не містить кадастрового номера земельної ділянки, а у витязі не зазначені будь-які права спадкодавця ОСОБА_4 на зазначену земельну ділянку.

За змістом частини першої статті 14 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Статтею 23 цього Закону передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 Закону України "Про фермерське господарство").

Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Відповідно до статті 191 ЦК України підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

За змістом положень статті 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Зазначені обставини справи й відповідні ним норми матеріального права і правова позиція, що сформульована Верховним Судом України в постанові від 23.11.2016 року по справі №6-3113цс15, а також в постанові від 05.10.2016 року в справі №6-2329цс16, залишилася поза увагою суду, який прийшов до помилкового висновку про те, що право постійного користування земельною ділянкою, належне громадянинові й посвідчене лише державним актом, може бути успадковане.

Крім того, у якості відповідача в даній справі було залучено Воскодавинецьку сільську раду, тоді як відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» внесено зміни до Земельного кодексу України, зокрема до статті 122 ЗК України, згідно з якою з 01 січня 2013 року передача у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності належить до компетенції Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальним органам.

Відповідно до п. 1, 3-4 ч. 1 ст. 308 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи і порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Частиною 2 статті 309 ЦПК України встановлено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Отже рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, а тому оскаржуване рішення слід скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 грудня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до Воскодавинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області про визнання права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь прокуратури Вінницької області судові витрати по справі - судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1256,20 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ Стадник І.М.
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду /підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.