АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

21 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 13 квітня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу договорами факторингу та визнання правочинів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» та просив: визнати договором факторингу договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 25.05.2012 р., укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № 2102/1107/71-068 від 01.11.2007 р., укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4; визнати договором факторингу договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 15.06.2012 р., укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № 2102/1107/71-068 від 01.11.2007 р., укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4, а також визнати недійсними вищевказані договори.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 01.11.2007 року між АКБ «ТАС Комерцбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір кредиту, відповідно до умов якого позивач отримав у кредит 47 100 доларів США на умовах, визначених договором. 25.05.2012 року правонаступник. АКБ «TAC Комерцбанк» - ПАТ «Сведбанк» уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_4 15.06.2012 року ПАТ «Дельта Банк» уклав з ПАТ «Альфа-Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги за тими ж кредитними договорами. Позивач вважає, що за своєю правовою природою вказані договори купівлі-продажу прав вимоги є договорами факторингу, а відтак підлягають визнанню недійсними, оскільки у фактора за договором факторингу немає права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.04.2017 р. у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 направив до суду апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову. Вважає, що при ухваленні оспорюваного рішення судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, обставини справи були встановлені не в повному обсязі, а документи, що містяться у справі, не були досліджені. Вказує, що він як позивач не давав згоди на проведення заочного розгляду справи, окрім того представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» приймав участь в судових засіданнях під час розгляду даної справи, а тому у суду були відсутні підстави для застосування ст. 224 ЦПК України. Також звертає увагу на те, що ним до суду першої інстанції направлялося клопотання про витребування докаізів, разом з тим, інформація щодо результату їх розгляду судом першої інстанції до позивача не надходила.

До суду апеляційної інстанції сторони та 3-я особа не з'явилися,сторони просили розглядати справу за їх відсутності, подали письмові пояснення. Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи за їх відсутності. У задоволенні клопотання позивача про витребування доказів колегія суддів відмовляє з огляду на те, що у матеріалах справи вже наявні копії документів, про витребування яких клопоче заявник.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 01.11.2007 року між АКБ «ТАС Комерцбанк» та позивачем був укладений договір кредиту за умовами якого позивач отримав у кредит 47 100 доларів США та зобов'язався повернути його у строк визначений договором і сплатити проценти за користування кредитними коштами.

25.05.2012 року ПАТ «Сведбанк» який став правонаступником АКБ «TAC Комерцбанк» уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором з ОСОБА_1

15.06.2012 року ПАТ «Дельта Банк» уклав з ПАТ «Альфа-Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами,включаючи й кредитний договір укладений з позивачем.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_4 обов'язку по поверненню кредитних коштів і сплаті процентів за користування ними рішенням Суворівського районного суду м.Херсона від 26.01.2015 року,залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області,залишеними без змін ухвалою ВССУ від 23.03.2016 року з позивача на користь ПАТ «Альфа Банк» стягнуто 486 660.06 грн. заборгованості по кредиту.

Звертаючись з даним позовом позивач зазначав, що укладеними договорами про відступлення права вимоги, які на його думку за своєю суттю є договорами факторингу, порушені його права, у відповідачів не було правових підстав для укладення цих договорів, оскільки у фактора немає права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, що не є суб'єктом господарювання.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивач не є стороною в оспорених ним договорах, якими його права ніяким чином не порушені, його обов'язок повернути заборгованість по кредиту ПАТ «Альфа Банк»- останньому набувачу права вимоги встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві,викликане пове-дінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом позивач посилався на те, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги за кредитним договором суперечать положенням ч. 2 ст. 203, 215 ЦК України

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту оспорюваного правочину вбачається, що позивач не був стороною правочину.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись до суду з позовом позивач не зазначив, яке саме його право або інтерес порушують укладені між відповідачами правочини і таких висновків не містить рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У даному випадку сторонами договорів є фінансові установи - банки,що є юридичними особами.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Як встановлено судом, при укладенні оспорених позивачем договорів про відступлення права вимоги сторони керувалися положеннями статей 512, 513,514 ЦК України.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року у справі № 6-301цс15, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договори, укладені між відповідачами, є договорами відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цих договорів недійсними і доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Посилання в апеляційній скарзі на те,що суд безпідставно послався на ч.3 ст.61 ЦПК України, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з того, що суд застосував вказану норму процесуального закону зазначивши, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено обов'язок позивача сплатити кредитну заборгованість ПАТ «Альфа Банк» у розмірі 486 660.06 грн. й саме це не потребує доказуванню.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 766/112/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 7705 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко І.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.