АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №642/2515/17 Головуючий суддя І інстанції Бондаренко В.В.
Провадження № 22-ц/790/4293/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 24 травня 2017 року про задоволення подання старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_4 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 без вилучення паспорту,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року державний виконавець Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Зазначав, що станом на 13 травня 2017 року на виконанні Ленінського ВДВС м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості на загальну суму 393 815,27 грн., а саме: наказ Господарського суду Харківської області №5023/3596/11 виданий 15.07.2011 року про стягнення з ФОП ОСОБА_3, на користь ФОП ОСОБА_5. заборгованості в розмірі 115904,53 грн.; виконавчий лист №2024/2-1925/11 виданий 21.10.2011 Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованості в розмірі 212111,76 грн.; виконавчий лист №642/9277/14-ц, виданий 18.03.2015 року Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 заборгованості в розмірі 65798,98 грн.

27.04.2015 року, 09.10.2015 року, 02.03.2016 року державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень та надано боржнику строк для самостійного виконання виконавчих документів у 7-ми денний строк з моменту винесення постанови.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.05.2014 року було задоволено подання органу ВДВС про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 08.07.2014 року відділом отримано підтвердження, що Головним центром обробки спеціальної інформації відомості про ОСОБА_3 введено до бази даних ДПС України «Відомості про осіб, яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.11.2015 року було повторно задоволено подання відділу від 09.11.2015 року про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України 23.12.2015 року. ОСОБА_3 зявився до Ленінського ВДВС, ознайомився з матеріалами справи, про що особисто розписався, однак надати будь-які пояснення з приводу невиконання рішень суду відмовився.

12.01.2016 року боржник подав заяву разом з ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 про відновлення йому пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду Харківської області від 29.06.2011 про стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_5 заборгованості в розмірі 159045, 53 грн. та прийняття апеляційної скарги до провадження.

Отримання відділом такої ухвали стало підставою для винесення 19.01.2016 року постанови про повернення виконавчого документа до органу, що його видав, та як наслідок - заняття тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Незважаючи на винесення 03.02.2016 року Харківським апеляційним господарським судом постанови, якою апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 29.06.2011 року у справі №5023/3596/11 залишено без змін, відділ був позбавлений впливу на боржника (заборони виїзду за межі України), що міг спонукати останнього сплачувати борги.

Постановою про розшук майна боржника від 11.04.2013 було оголошено в розшук належний ОСОБА_3 автомобіль НОМЕР_1.

13.01.2016 року в бесіді з боржником встановлено, що автомобіль НОМЕР_1 відсутній, він згорів при невстановлених обставинах. Письмово підтвердити даний факт боржник відмовився, про, що державним виконавцем складено акт державного виконавця.

Згідно відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що у власності ОСОБА_3 нерухоме майно не перебуває.

Станом на момент звернення до суду з подання рішення боржником не виконані, вважає, що це є підставою для обмеження виїзду його за межі України без вилучення паспорту.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 травня 2017 року подання державного виконавця Ленінського ВДВС м. Харків ХМУЮ - задоволено.

Тимчасово обмежено право виїзду за межі України боржника ОСОБА_3, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, до виконання зобов'язань, покладених на нього за виконавчими документами: наказом Господарського суду Харківської області №5023/3596/11 про стягнення з ФОП ОСОБА_3, на користь ФОП ОСОБА_7 заборгованості в розмірі 115904,53 грн.; виконавчим листом №2024/2-1925/11 виданим 21.10.2011 Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованості в розмірі 212111,76 грн.; виконавчим листом №642/9277/14-ц виданим 18.03.2015 року Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 заборгованості в розмірі 65798,98 грн., без вилучення закордонного паспорту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання державного виконавця, оскільки судом не повно та всебічно досліджено обставини по справі.

Зазначає, що він зявлявся до державної виконавчої служби за їх викликом, та повідомляв про місце свого перебування, місце роботи, вказав про наявність стабільного заробітку, тобто не ухилявся від виконання своїх зобовязань, покладених на нього судовими рішеннями.

Колегія суддів, вислухавши пояснення з'явившихся осіб, дослідивши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Виходячи із вимог ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за поданням державного виконавця, погодженим із начальником відділу державної виконавчої служби.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що на час звернення до суду, починаючи з 2011 року на протязі шести років зведене виконавче провадження не виконане, оскільки боржник ухиляється від виконання судових рішень, а тому його слід обмежити в праві виїзду за межі України.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ст. 6 цього Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Відповідно до ст. 6 Закону України Про порядок виїзду з України та виїзд в Україну громадян України, громадянинові України може бути відмовлено у видачі паспорта або громадянину України, який має паспорт, може бути відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням.

Згідно п. 19 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованою законом України № 475/97-ВР від 17.07.97р., який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобіганню злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

З аналізу приписів ч.2 ст.10 ЦПК України у системному зв'язку з п.19 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 377-1 ЦПК України, вбачається, що на державного виконавця покладено обов'язок надання доказів стосовно наявність навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов'язків, покладених на останнього за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Про ухилення від виконання зобов'язань свідчать будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Як встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи постановами державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ від 27.04.2015 року, від 09.10.2015 року, 02.03.2016 року виконавчі провадження за виконавчими листами: №642/9277/14-ц від 18.03.2015 року та №2024/2-1925/11 від 21.10.2011 року за цивільними справами та наказу Господарського суду Харківської області від 15.07.2011 року відкрито та боржнику наданий строк для самостійного виконання рішень суду, однак виконавчі документи боржником у добровільному порядку не виконано.

У виконавчих документах є відомості про наявність у ОСОБА_3 декілька місць проживання, а саме: АДРЕСА_2; АДРЕСА_3,; АДРЕСА_1.

Згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області від 29.04.2016 року встановити місце реєстрації боржника не виявилося можливим.

Відповідно до актів державного виконавця від 04.05.2017 року за результатами виходу державного виконавця за всіма відомими адресами місця реєстрації та проживання боржника: АДРЕСА_2; АДРЕСА_3,; АДРЕСА_1, зі слів мешканців квартири ОСОБА_3 за вказаними адресами не мешкає, його майно відсутнє.

Згідно інформаційної довідки боржник працював в ТОВ «АЙ ТІ Фінанси», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Новозабарська, 2/6, кім. 314, але був звільнений з цього підприємства.

Як вбачається з відповіді ПАТ «ВТБ Банк» на поточному рахунку боржника недостатньо коштів для виконання постанови державного виконавця №50384215 від 14.04.2016 року.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що у власності ОСОБА_3 нерухоме майно не перебуває.

Згідно ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що сторони зобовязані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обовязкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 останній не надавав до органу ДВС будь-яких даних про зміну місця проживання, звільнення з роботи і поновлення свого працевлаштування та при наявності у нього заробітку для можливого погашення заборгованості, будь-яких дій для цього не здійснив.

При цьому представник не заперечував того факту, що ОСОБА_3 заборгованість за виконавчими листами не погасив та не погашав, і після винесення рішення суду про стягнення з нього коштів неодноразово перетинав кордон України, в тому числі й з метою відпочинку, виїздив до Анталії, Барселони, Шарм-ель-шейх.

Посилання в апеляційній сказі на те, що зявляючись повторно до державного виконавця у 2016 році, апелянт повідомив державного виконавця про місце своєї роботи, місце проживання та майновий стан, жодним чином не підтверджені та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, а ні державному виконавцю, ні суду ОСОБА_3 не надав належних документів, які б підтвердили факт знищення розшукуваного автомобілю НОМЕР_1.

ОСОБА_3 та його представник не надали як до суду першої так і апеляційної інстанції достовірних доказів того, що невиконання боржником своїх зобов'язань було зумовлене об'єктивними причинами (внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо).

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що боржник ОСОБА_3 свідомо ухиляється від виконання зобов'язання, а тому наявні передбачені законом підстави для обмеження останнього у праві виїзду за межі України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303,304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1ч.1 ст. 312, ст.ст. 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: