Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Егіда», про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що пунктом 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» встановлено заборону третейським судам розглядати спори щодо захисту прав споживачів, а правовідносини, які склалися між ним та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року, заяву задоволено частково.

Рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 16 листопада 2015 року у справі № 1824/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 та ТОВ «Егіда» про стягнення боргу (м. Київ, третейський суддя Мороз O.A.) скасовано в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвали судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі змістом указаної касаційної скарги ОСОБА_3 не погоджується із висновками судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні вимог заяви про скасування рішення третейського суду про стягнення заборгованості з ТОВ «Егіда».

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Законом України «Про третейські суди» та ст. 389-5 ЦПК України передбачено вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду, а саме: справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано судом недійсною; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки рішення третейського суду прийнято після внесення змін до Закону України «Про третейські суди», оскільки кредитний договір було укладено зі споживачем банківських послуг, предметом спору були правовідносини із питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту, тому спір про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості не був підвідомчий третейському суду відповідно до закону, у зв'язку з чим дійшов висновку про скасування на підставі п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК Українирішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 16 листопада 2015 року у справі № 1824/15 у частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3

При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування вищевказаного рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 16 листопада 2015 року у частині вимог до ТОВ «Егіда», зазначивши, що товариство як поручитель за відповідним договором не є споживачем послуг банку відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», тому норми цього закону на ТОВ «Егіда» не поширюються і спір між банком та останнім підвідомчий третейському суду, отже відповідно відсутні підстави, передбачені ст. 389-5ЦПК України, для скасування рішення третейського суду в цій частині.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином - підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

Такий висновок випливає з постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року, яка знаходиться на а. с. 12, 13.

Таким чином, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, підстави для її скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 із посиланням на ч. 1 ст. 555 ЦК України, у зв'язку з чим, на думку заявника, неможливий окремий розгляд вимог банку до нього та до поручителя неможливий, а тому рішення третейського суду слід було скасувати в повному обсязі, апеляційний суд правильно зазначив наступне.

Так, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 555 ЦК України, згідно з якою, у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі, апеляційний суд правильно вважав, що даною нормою встановлений обов'язок поручителя повідомити боржника про вимоги кредитора, а не заборона окремого розгляду справ щодо вимог кредитора до боржника і поручителя.

При цьому також зазначив, що іншими положеннями ст. 555 ЦК України встановлено, що, якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов'язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора.

Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Крім того, відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Частиною 1 ст. 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Посилаючись на вищевказані норми матеріального права, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що законодавством не встановлено заборони розглядати вимоги кредитора до боржника і поручителя окремо, як на те посилається заявник, а навпаки, вказаною нормою надає таке право кредитору.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо підстав, передбачених ч. 1 ст. 555 ЦК України, були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, дійшовши правильних і законних вищевказаних висновків.

Отже, ухвали судів першої й апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко