Єдиний унікальний номер 219/4394/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1955/2017
Єдиний унікальний номер 219/4394/16-ц Головуючий у 1 інстанції Павленко О.М Номер провадження 22-ц/775/1955/2017 Доповідач Дундар І.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Дундар І.О.,

суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про виселення та зняття з реєстрації

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк»

на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного обліку відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити, оскільки воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не встановлені істотні обставини по справі, що призвело до ухвалення незаконного та необгрунтованного рішення, а саме: суд не звернув уваги, що нормами матеріального права встановлено вичерпний перелік випадків, коли надається інше житло при виселенні, однак в них не має вказівки щодо виселення з предмету іпотеки при зверненні стягнення на нього, частина 2 ст.109 ЖК України не покладає на кредитора обовязок за власний рахунок надавати житло боржнику, який підлягає виселенню. Крім того, суд безпідставно подмінив підставу позову, яка зазначена у вигляді ст.40 Закону України «Про звернення тягнення на предмет іпотеки», в той час як ч.2 ст.109 ЖК України взагалі не регулює спірні правовідносини, оскільки стосується жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, а спірна квартира перебуває у приватній власності; суд не врахував, що за даних правовідносин підлягає застосуванню глава 6 ЖК України (ст.150-174), яка не містить обмежень щодо розпорядження власниками житлом, яке є їх власністю, тобто суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання щодо виселення відповідачів, допустив однобічність та неповноту судового розгляду.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» до суду не зявився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі.

Заслухавши доповідача, присутніх осіб, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що 29 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_6 було укладено договір про іпотечний кредит № GOA0GI, в забезпечення виконання зобов'язань між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким банку в іпотеку передано квартиру №60 за адресою: Донецька область, м. Бахмут, вул. Корсунського, буд. 90; 18 березня 2014 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено; рішенням Апеляційного суду Донецької області від 30 квітня 2014 року рішення Артемівського міськрайонного суду від 18 березня 2014 року частково: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № GOA0GI від 29 лютого 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 в розмірі 278 220,04 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: Донецька область, м. Артемівськ, вул. Корсунського, 90/60, та належить ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2, ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягає застосуванню ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, якими передбачено надання іншого постійного житла, а на території Бахмутської міської ради не сформований фонд житла для тимчасового проживання, що виключає надання іншого постійного житла.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами ст. 40 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV та ст. 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Такий порядок встановлений в статті 109 ЖК Української РСР, у частині першій якою передбачені підстави для виселення.

За змістом статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Саме така правова позиція щодо неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 109 Житлового кодексу Української РСР, статей 39 та 40 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку», викладені в постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справах № 6-1449цс15 та 6-2947цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3173цс15, від 14 грудня 2016 року № 6-860цс16, 21 грудня 2016 року №6-1731цс16, 19 квітня 2017 року №6-3057цс16.

В постанові від 03 лютого 2016 року у справі за № 6-1449цс15 Верховний Суд України дійшов правового висновку, що при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначені правові висновки згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За матеріалами справи кредитний договір ОСОБА_4 уклала з позивачем 29 лютого 2008 року (арк..спр.6-10).

Згідно п. 1.3 кредитного договору кредит надається строком погашення не пізніше 23 лютого 2013 року на поліпшення якості окремої квартири за адресою Донецька област АДРЕСА_2

В забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором в іпотеку була передана квартира, яка належала іпотекодавцям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 травня 2007 року Управлінням муніципального розвитку Артемівської міської ради та право власності на яку було зареєстровано 08 червня 2007 року (арк..спр.11-14), тобто квартира, що була передана в іпотеку, придбана не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши, що в іпотеку передано кавартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів та відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про те, що вичерпний перелік громадян, яким повинно бути надано інше жиле приміщення зазначений в ст.114 ЖК УРСР, яка не містить такої категорії, як особи, відносно яких ухвалене рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, безпідставні.

За змістом ст.114 ЖК УРСР в неї зазначені окремі категорії громадян, які можуть бути виселені з наданням іншого жилого приміщення. Поряд з даною нормою права, існують інші, які також зазначають окремі категорії громадян, які можуть бути виселені з наданням іншого жилого приміщення. Так, ст.110 ЖК УРСР передбачає випадки, коли громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, ст.111 ЖК УРСР передбачає надання жилого приміщення у зв'язку із знесенням будинку або переобладнанням будинку (жилого приміщення) в нежилий, ст.112 ЖК УРСР передбачає надання жилого приміщення у зв'язку з виселенням з будинків (жилих приміщень), що загрожують обвалом, ст.114-1 ЖК УРСР передбачає виселення з дитячих будинків сімейного типу.

В той же час в Житловому кодексі УРСР міститься стаття 115, яка передбачає виселення з жилих приміщень з наданням громадянам іншого жилого приміщення в інших випадках.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність обовязку кредитора за власний рахунок надання житла боржнику, як підстави для скасування рішення суду, необґрунтоване.

Підставою для відмови в задоволенні позову про виселення по даній справі стало саме відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення. Суд зазначає в рішенні інше житлове приміщення, яке має бути надане особі, що підлягає виселенню, виходячи з заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом застосована норма права, яка не підлягала застосування до спірних правовідносин не відповідає обставинам справи.

Звертаючись до суду з даним позовом (арк..спр.3-4) позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на ст.526, 527, 530 ЦК України, ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та взагалі на Житловий кодекс України.

Суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, правильно визнавич правову природу спірних правоідносин і дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання позивача на те, що застосуванню в даному випадку підлягають норми глави 6 ЖК УРСР, яка регламентує користування жилими приміщеннями в будинках (квартира) приватного житлового фонду необґрунтоване, оскільки дана глава не містить норм, які регламентують підстави та порядок виселення власників таких квартир, тому на підставі положень ч.8 ст. 9 ЦПК України суд правильно застосував положення ст.109 ЖК УРСР, яка регулює подібні за змістом відносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Нові докази не досліджувались апеляційним судом.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційний суд на підставі ст.308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді