Справа №489/295/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Миколаївської міської ради та її виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсними рішень та договору,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, яким просив визнати недійсними усі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради про надання нових адресів частинам житлового будинку №248 по вул. Чигрина в м. Миколаєві, договір купівлі продажу від 13 червня 2007 р. нежитлових приміщень магазину №14-6, 14-7, 14-8 по вул. Чигрина, 248 в м. Миколаєві, всі договори з відчуження нерухомості по вулю Чигрина, 248 в м. Миколаєві з новими адресами.

У лютому 2016 р. і травні 2016 р. позовні вимоги були зменшені та викладені в остаточній редакції: 1) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 червня 2007 р., нежитлових приміщень по вул. Чигрина, 248/4 магазину №14-6, 14-7 14-8; 2) визнання недійсним рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №461 від 27 лютого 2007 р. в частині надання нежитловим приміщенням по вул. Чигрина, 248 в м. Миколаєві нової адреси вул. Чигрина, 248/4 (а.с. 33, 133).

В обґрунтування вимог, доповненим у травні 2016 р., позивач зазначав, що він є власником частини квартири спільного заселення №14 по вул. Чигрина, 248 в м. Миколаєві загальною площею 19,4 кв.м., житловою 11,3 кв.м. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11 травня 2001 р. Власником іншої частини квартири загальною площею 31,5 кв.м., житлової 18,4 кв.м. є родина відповідача ОСОБА_2 знаходиться квартира на першому поверсі третього підїзду двоповерхового житлового будинку. Починаючи з 2002 р. відповідач ОСОБА_2 здійснює самоправне захоплення приміщень, демонтаж внутрішніх перестінків, усілякі добудови до зазначеної квартири, внаслідок чого належна позивачу частина квартира є непридатної для цільового використання, оскільки були переобладнана в нежитлові приміщення з метою комерційного використання. У червні 2015 р. позивачу стало відомо про те, що на підставі спірного рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 лютого 2007 р. за № 461 належній йому частині квартири АДРЕСА_1 була надана нова адреса вул. Чигрина, 248/4, а самовільно зведена прибудова до квартири №14 була продана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_4

Зазначене рішення та договір є незаконними оскільки стосувалися самовільно побудованого майна, під яке земельна ділянка не виділялася, згідно закону в експлуатацію введено не було, що підтверджується низкою судових рішень.

В судове засідання позивача надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник Миколаївської міської ради та її виконавчого комітету просила позов залишити без задоволення, від імені виконкому подана заява про застосування строку позовної давності (а.с. 230).

Представник третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_5 просив позов залишити без задоволення.

Інші відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином завчасно.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2007 р. в спорі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до адміністрації Ленінського району виконаного комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво позов був задоволений та визнано за позивачами в рівних частках право власності а приміщення 14-6, 14-7, 14-8 загальною площею 33,7 кв.м. магазину промислових товарів за адресою вул. Чигрина, 248/4 в м. Миколаєві (а.с.43).

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 вересня 2015 р. за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2007 року встановлено, що станом на 13 липня 2001 року, квартира АДРЕСА_1 складалась із двох житлових кімнат площею 18,4 кв.м та 11,3 кв.м, а також приміщень спільного користування: коридору площею І-8,5 кв.м, ванної кімнати площею 2,0 кв.м, вбиральні площею 1 кв.м, кухні площею 9,7 кв.м. Загальна площа квартири становила 31,5 кв.м.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 2001 року, виданого Управлінням майна комунальної власності Миколаївської міської Ради, та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 08 травня 2001 року за № 18511, кімната площею 11,3 кв.м, вказаної квартири була передана у приватну власність ОСОБА_6.

ОСОБА_2 та його син ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 липня 2001 року, передано у власність по 1/2 частки кожному квартири спільного заселення №14 у вказаному будинку. Отже вони стали власниками кімнати 18,4 кв.м.

Інші приміщення квартири перейшли у спільну власність названих осіб, відповідно до їх часток у житлових кімнатах .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2008 року право власності за ОСОБА_7 на належну йому частку вказаної квартири було припинено, та його частку передано у власність ОСОБА_2

Отже за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на 1/2 спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 липня 2001 року та на 1/2 частку цієї квартири на підставі зазначеного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2008 року.

11 травня 2001 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі - продажу квартири спільного заселення №14 у будинку №248 по вул. Чигрина в м. Миколаєві. За договором продано квартиру спільного заселення загальною площею 19,4 кв.м., а житловою 11,3 кв.м. Інші приміщення залишилися у спільному користуванні.

ОСОБА_2 зробив перепланування квартири та добудував житлові прибудови позначені на плані 14-6,14-7,14-8. Також, ОСОБА_2 придбав у власність частки (18/100 і 39/100) нежитлових приміщень підвалу того ж будинку.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2006 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на прибудови 14-6,14-7,14-8 на підставі ст. 376 ЦК України. Заочним рішенням Ленінського районного суду від 12 травня 2006 року визнано вказані приміщення спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_9 За ними визнано право власності на 1/2 частку за кожним. Також за вказаними особами визнано право власності на рівні частки на приміщення «Магазину» і входу літ.а-1.

Вказані рішення ухвалами апеляційного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2006 року та 09 листопада 2006 року були скасовані, справи повернуті на новий розгляд.

Таким чином, вказані спірні приміщення на вказаний період були самочинно збудованими спорудами. Однак, в 2007 році виконкомом Миколаївської міської ради прийнято рішення №461 від 27 лютого 2007 року, нежитловим приміщенням, які належать вказаним особам, надано нову адресу вул. Чигрина, 248/4.

В наступному за ОСОБА_2 на спірні приміщення, а саме приміщення на плані 14-6,14-7 та 14-8, загальною площею 33,7 кв.м, за новою адресою, як вдруге самочинно перебудовані, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2007 року визнано право власності. При цьому суд спирався в рішенні як на докази належності перебудованих приміщень на судові рішення, які були скасовані.

Отже, апеляційним судом зроблений висновок, що спірні приміщення є самочинною добудовою без дозволу співвласника ОСОБА_1, а рішення виконавчого комітету, зокрема №461 від 27 лютого 2007 р., не є правовстановлюючим документом, який підтверджує статус приміщень як окремого обєкту прав власності (а.с. 18-20).

За результатами апеляційного перегляду рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2007 року встановлено скасоване, у задоволенні позову відмовлено.

Крім того, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 грудня 2015 р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_10 про визнання недійсним результатів торгів та зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_10 до ОСОБА_1 про припинення державної реєстрації права власності на частку квартири, встановлений факт, що після проведеної реконструкції квартири житлова кімната площею 11,3 кв.м., що належала позивачу, фактично відсутня як відокремлене приміщення, що підтверджено результатами технічної інвентаризації у 2005 р. (а.с. 23-25).

З доданих до справи документів вбачається, що спірним рішенням виконавчого комітету від 27 лютого 2007 р. за №461, пункт №54, нежитловим приміщенням по вул. Чигрина 248, які належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано нову адресу вул. Чигрина, 248/4 (а.с.4)

Згідно оспорюваного договору купівлі-продажу за реєстровим №899 посвідченого 13 червня 2007 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 ОСОБА_4 купила у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належні їм в рівних частках на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2007 р. нежитлові приміщення магазину №14-6, 14-7, 14-8 загальною площею 33,7 кв.м. по вул. Чигрина, 248/4 в м. Миколаєві (а.с.40-53).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 р., яке набрало законної сили, в спорі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради визнано недійсним пункт 54 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 лютого 2007 р. за № 461 через відсутність (скасування) правовстановлюючих документів на це майно у будь-якої особи на час прийняття цього рішення (а.с.156-157).

З підстав заявлених в даному позові спірний пункт 54 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради також підлягав би визнанню недійсним як спосіб захисту порушеного цивільного права позивача на володіння, розпорядження та користування належною йому частиною квартири АДРЕСА_1, яке було порушено самочинною добудовою до квартири в складі приміщень №14-6, 14-7, 14-8.

Але враховуючи, що цей пункт вже визнаний недійсним і таким чином в цій частині рішення виконавчого комітету правових наслідків не має з моменту видання, повторне встановлення факту недійсності, навіть в спорі з іншим субєктним складом, закон не передбачає, що має наслідком відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відтак, договір купівлі-продажу за реєстровим №899 посвідченого 13 червня 2007 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 нежитлових приміщень магазину №14-6, 14-7, 14-8 загальною площею 33,7 кв.м. по вул. Чигрина, 248/4 в м. Миколаєві не відповідає закону, оскільки правочин стосувався нерухомості, право власності на яку продавці мали за юридичною адресою, яка є недійсною.

На час виникнення спірних правовідносин положеннями Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 7/5 від 07 лютого 2002 р. передбачалося (п. 3.8.,5.8.,6.3.) передбачалося, що проведення будь яких передбачених Тимчасовим положенням дій з нерухомим майном можливе за наявності його адреси (місцезнаходження).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Заява виконавчого комітету Миколаївської міської ради про застосування строку позовної давності може стосуватися лише вимог заявлених до нього, але позов в частині заявленої до нього задоволенню не підлягає з підстав наведених вище.

Інші відповідачі про сплив строку позовної давності не заявляли.

Крім того, відповідачами не доведено, що позивач дізнався про звернення до суду з пропуском строку позовної давності.

Позов до Миколаївської міської ради задоволенню не підлягає, оскільки вимог до цього органу не висувалося.

Позовна вимога немайнового характеру про визнання недійсним рішення виконкому оплачена позивачем при предявленні позову в належному розмірі 551,20 грн. Внаслідок відмови у її задоволенні компенсації позивачу за рахунок відповідачів не підлягає.

Разом з тим з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь держави в рівних частках слід стягнути судовий збір 551,20 грн. за задоволену, але неоплачену позивачем вимогу про визнання недійсним договору, в розмірі 183,73 грн. з кожного.

Керуючись ст. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі- продажу за реєстровим №899 посвідчений 13 червня 2007 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за яким ОСОБА_4 купила у ОСОБА_2, ОСОБА_3 належні їм в рівних частках на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2007 р. нежитлові приміщення магазину №14-6, 14-7, 14-8 загальною площею 33,7 кв.м. по вул. Чигрина, 248/4 в м. Миколаєві.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 судовий збір по 183,73 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий строк, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Г. Губницький