Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Авалян Н.М.
Справа № 428/6840/17
Провадження № 22ц/782/758/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М.

суддів - Лозко Ю.П., Орлова І.В.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Азот" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив

04 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягннути з відповідача: 1) нараховану, але не виплачену заборгованість по заробітній платі у розмірі 12911,05 гривень; 2) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15678 гривень.

Вказана позовна заява була залишена без руху у зв'язку з недоліками, які полягають у тому, що позивачкою не сплачено судовй збір у розмірі 640 гривнь за подання заяви про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а також не додано доказів того, що за вимогою про стягнення заробітної плати позивачка зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу їй було відмовлено у прийнятті такої заяви, або судовий наказ був виданий, але надалі скасований.

Ухвалою від 13 вересня 2017 року позовну заяву повернуто позивачці у зв'язку з не виправленням недоліків.

З вказаною ухвалою позивачка не погоджується та просить її скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивачка апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, доводи позивачки, перевіривши матеріали справи та надавши оцінку правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Повертаючи позовну заяву в частині вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до закону така заява може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом. У разі недотримання цього порядку заява повертається. Оскільки позивачка звернулась до суду з вимогою про стягнення заборгованості із заробітної плати в порядку позовного провадження та не надала суду доказів того, що їй було відмовлено у видачі судового наказу чи такий наказ було скасовано, позовна заява в частині вимоги про стягнення заборгованості по заробітної плати підлягає поверненню.

Ці висновки суду повністю відповідають вимогами частини 3 статті 118, пункту 6 частини 3 статті 121 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд першої інстанції зобовязаний повернути заяву про стягнення заборгованості по заробітній платі, якщо позивачем не дотримано встановлений Цивільним процесуальним кодексом України спеціальний (спрощений) порядок звернення до суду з такою заявою в порядку наказного провадження.

З вказаних вище підстав доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права не заслуговують на увагу.

Позивачка в судовому засіданні пояснила, що вона не була обізнана про спрощений порядок звернення до суду. Не маючи необхідних юридичних знань, вона звернулась за юридичною консультацією до фахівця у галузі права, який підготував їй позовну заяву до суду. Про те, що законом передбачена спрощена процедура стягнення заробітної плати, особа, яка надавала юридичну консультацію, її не повідомила.

Апеляційний суд наголошує на тому, що повернення позовної заяви про стягнення заборгованості по заробітній платі не обмежує доступу позивачки до суду, оскільки законодавством України, а саме статтями 95 106 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що судовий захист особи за вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі може бути реалізовано не у позовному, а у наказному провадженні шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення.

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Наявність такого провадження є свідченням запровадження державою процесуальних норм, направлених на ефективність судочинства, оскільки наказне провадження є спрощеною процедурою захисту прав, в якому судове рішення (судовий наказ) видається протягом трьох днів без виклику заявника та боржника. Виданий судовий наказ є виконавчим документом, що виключає додаткові процедури оформлення та видачі виконавчого листа. До того ж ставка судового збору у справах наказного провадження є значно нижчою, ніж ставки судового збору у справах позовного провадження, тим самим дотримується справедливий баланс не тільки заявника, а й боржника, на якого покладається тягар сплати судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що з приводу заборгованості по заробітній платі спір між сторонами відсутній, що підтверджується довідкою, виданою відповідачем, який визнає наявність заборгованості по заробітній платі (аркуш справи 9). У зв'язку з цим позивачка має реальну можливість реалізувати право на звернення до суду в порядку наказного провадження та отримання судового рішення у вигляді судового наказу про стягнення заборгованості по зарплаті.

Повертаючи позовну заяву в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не сплачено судовий збір, у зв'язку з чим позовна заява підлягає поверненню, що не перешкоджає повторному зверненню до суду.

Апеляційний суд з вказаним висновкому погоджується, оскільки він відповідає нормам процесуального права.

Несплата судового збору за змістом частини 5 статі 119, частини 1, частини 2 статті 121 Цивільного процесуального кодексу України є недоліком позовної заяви, у зв'язку з чим суд зобов'язаний залишити її без руху та запропонувати позивачу усунути недолік, а у випадку, якщо недолік позовної заяви позивачем не усунуто, суд зобов'язаний повернути позовну заяву.

Суд першої інстанції дотримався вищевказаних норм процесуального права, які є обов'язковими для застосування до будь-якої особи, що звернулась до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка за законом звільнена від сплати судового збору, не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи грунтуются на помилковому тлумаченні норм Закону України "Про судовий збір".

Стаття 5 зазначеного Закону не передбачає пільги на сплату судового збору за подання позовної зави про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Окремо апеляційний суд зауважує, що до 01 вересня 2015 року зазначеним законом пільга на сплату судового збору розповсюджувалась на всі позовні вимоги по захисту трудових прав працівників, а в редакції вказаної статті, яка є чинною з 01 вересня 2015 року від сплати судового збору звільняються позивачі виключно за вимогами про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Зазначена норма розширеному тлумаченню не підлягає, а тому на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пільга на сплату судового збору не розповсюджується.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував положення статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, яка передбачає, що суд своєю ухвалою може відстрочити або розстрочити сплату судового збору, зменшити його розмір або звільнити від сплати судового збору, враховуючи майновий стан сторони. З цього приводу апеляційний суд зауважує наступне.

Питання про зменшення розміру судового збору, відстрочку, розстрочку його сплати або звільнення від такої сплати вирішується судом на підставі заяви позивача.

Позивачка звернулась з такою заявою до суду, в якій наполягала виключно на звільненні від сплати судового збору, посилаючись на заборгованість по заробітній платі.

Судом першої інстанції ця заява розглянута, про що 19 серпня 2017 року постановлена вмотивована ухвала про відмову в задоволенні клопотання, яка обґрунтована тим, що наявність заборгованості по заробітній платі сама по собі не свідчить про скрутне матеріальне становище позивача. А доказів, які б свідчили про майновий стан позивачки, а саме про склад та доходи її сім'ї, надані не були.

Ці висновки суду ґрунтуються на правильному тлумаченні та застосуванні норм матеріального та процесуального права

Відповідно до статті 8 Закону України "Про судовий збір", статті 82 Цивільного процесуального кодексу України єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати є врахування судом майнового стану сторони. Тому особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України повинна не тільки навести доводи, але і подати докази на підтвердження того, що її майновий перешкоджає сплатити судовий збір у встановленому законодавством порядку та розмірі.

Наведені у заяві доводи не дають підстав саме для звільнення від сплати судового збору, а безпідставне звільнення від сплати судового збору є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливих судових процедур і рівності учасників судового процесу перед законом, а також порушенням статті 129 Конститутуції України, яка визначає однією із засад судочинства рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Апеляційний суд окремо наголошує на тому, що повернення позовної заяви про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не обмежує доступу позивачки до правосуддя, оскільки закон не встановлює скорочених строків для подання такої заяви, на відміну від строку подання апеляційної скарги (протягом п'яти днів).

З такою вимогою, яка фактично є штрафною санкцією до роботодавця за несвоєчасне проведення розрахунку з працівником при звільненні, позивачка може звернутись до суд протягом тримісячного строку, який починається з наступного дня після проведення з нею розрахунку по заробітній платі, незалежно від тривалості затримки розрахунку (такий правовий висновок зробленим Верховним судом України в постанові № 6-409 цс16 від 06 квітня 2016 року).

Такий же висновок зробив Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, в якому зазначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

На момент звернення позивачки до суду розрахунок по заробітній платі не проведений, отже вона не обмежена у часі звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. І має можливість, у разі такого звернення, або сплатити судовий збір, або надати суду докази свого майнового стану, який перешкоджає сплаті судового збору.

Підсумовуючи наведене, керуючись пунктом 1 частини 2 статті 307, пунктом 1 частини 1 статті 312, статтями 313-315, 317, 319, 323-325, 327 Цивільного процесуального кодексу України,

ухвалив

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді Лозко Ю.П.

ОСОБА_3