Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.09.2017 Справа №607/8992/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

у складі:

головуючого судді - Братасюка В.М.,

за участі секретаря - Чичкевич О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та суми інфляційних втрат ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення нарахованих, в порядку ст.. 625 ЦК України, 3% річних та суми інфляційних втрат, що становить суму 115 997 гривень за період з 26.11.2011 року - по 16.08.2016 року (3% річних) і по 01.07.2016 року (інфляційні втрати), у звязку з невиконанням грошового зобовязання, прийнятого відповідачем за договором авансу від 13.07.2007 року.

На обґрунтування вимог зазначає, що між сторонами спору 13.10.2007 року було укладено договір авансу на суму 75 000 гривень, котрі були отримані від позивача відповідачем. Проте в встановлений договором авансу строк, тобто до 13.10.2008 року, відповідачем не було виконане взяте на себе зобовязання з передачі майна, за яке було отримано аванс.

А тому 26.01.2010 року нотаріусом було вчинено виконавчий напис про стягнення з відповідача на користь позивача суму авансу 75 000 гривен та ще 75 000 гривень штрафу в порядку п.2 договору авансу.

ДВС було відкрите виконавче провадження з примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа, частково стягнено гроші, залишок суми становить 118 685, 97 гривень, які залишаються неповерненими, а тому у позивача наявне повне право на цю суму нарахувати 3% річних та інфляційні втрати, котрі підлягають до стягнення з відповідача.

Надалі представник позивача зменшив суму позову, обмежившись періодом стягнення 3% річних та інфляційних з 01.08.2013 року.

Представник позивача позов підтримав та просить вимогу, з урахуванням уточнень від 06.02.2017 року, задовольнити в повному обсязі. В останнє судове засідання не зявився, подав клопотання розглядати справу за власної відсутності .

Представник відповідача вимогу заперечив просив суд застосувати позовну давність, котру вважає пропущену позивачем. Окремо просить суд врахувати, що окрім стягнених з відповідача на користь позивача органами ДВС 33 014, 03 гривень в примусовому порядку, відповідачем за період з серпня 2011 року по лютий 2012 року перераховано позивачу банківськими переказами кошти загалом на суму 81 000 гривень. В останнє судове засідання не зявився, подав клопотання розглядати справу за власної відсутності

Заслухавши пояснення, дослідивши докази судом встановлено наступні обставини.

13.10.2007 року між сторонами спору було укладено договір авансу, відповідно умов якого позивач передав відповідачу аванс в сумі 75000 гривень в рахунок вартості квартири АДРЕСА_1, котра мала бути передана позивачу до 13.10.2008 року.

Згідно п.2 договору авансу у випадку невиконання відповідачем умов договору авансу (відмови від передачі позивачу квартири), останній зобовязався повернути ОСОБА_1 отриманих 75 000 гривень авансу, та сплатити штраф в розмірі суми авансу ще 75 000 гривень. Загалом 150 000 гривень.

В подальшому, у звязку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору авансу, 26.01.2010 року нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу вчинено виконавчий напис про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 150 000 гривень.

Цей виконавчий документ перебуває на примусовому виконанні в Тернопільському міському відділі ДВС ГТУЮ у Тернопільській області, й 30.12.2014 року з відповідача стягнено на користь позивача примусово суму 33 014, 03 гривень. Залишок боргу становить 118 685, 97 гривень.

Станом на дату звернення до суду з позовом, залишок боргу позивачу відповідачем не повернений, а тому у звязку з невиконанням грошового зобовязання в розмірі 118 685, 97 гривень, ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 нарахованих, в порядку ст.. 625 ЦК України, 3% річних та суми інфляційних втрат, що становить суму 115 997 гривень за період з 26.11.2011 року - по 16.08.2016 року (3% річних) і по 01.07.2016 року (інфляційні втрати), у звязку з невиконанням грошового зобовязання, прийнятого відповідачем за договором авансу від 13.07.2007 року.

В подальшому. 06.02.2017 року, позивач подав суду заяву про зменшення позовних вимог просить суд позов задовольнити, за винятком вимог за період з 26.11.2011 року по 01.08.2013 року.

Суму стягнення підтвердив доданим до позову розрахунком боргу.

З приводу підставності позовних вимог суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині пятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на зазначене, установивши, що за виконавчим написом нотаріуса від 26.01.2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошову суму авансу в розмірі 75 000 гривень та штраф в такій же сумі, загалом 150 000 гривень, і таке зобовязання зводиться до сплати грошей, а отже, є грошовим зобовязанням, суд приходить до висновку щодо наявності між сторонами грошових зобовязань, які ОСОБА_2 належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобовязання, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Отже, у даній справі, положення статті 625 ЦК України, позивачем правильно застосовано на обгурнтування власних позовних вимог.

Разом з тим представник відповідача просить суд застосувати позовну давність до вимог позивача, вважаючи, що право предявлення вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 виникло з датою, вказівку на котру зазначено в договорі авансу 13.10.2008 року, і саме з цієї дати слід обраховувати трирічний строк звернення з позовними вимогами про стягнення коштів тобто до 13.10.2011 року. А тому, на думку представника відповідача, станом на дату звернення до суду з позовом, позовна давність уже минула, що є підставою відмови в задоволенні позовних вимог.

На думку суду в сторони відповідача хибне бачення щодо початку, перебігу та закінчення строків позовної давності, з огляду на наступне.

Як зазначено вище, умови договору авансу від 13.10.200 року, було виконано тільки одною стороною правочину позивачем, і не виконано відповідачем.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Проте необхідно вказати, що закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку (21.12.2016 р. Судова палата у господарських справах Верховного Суду України у справі № 3-123гс14 (№ в ЄДРСРУ 63939964), а тому вказівка в правочині на дату закінчення строку дії договору авансу 13.10.2008 року, не припиняє, з настанням цієї дати, зобовязань ОСОБА_2 і не може вважатися датою початку перебігу позовної давності.

Суд зауважує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, ці суми не є сумами неустойки, в розумінні ст. 549 ЦК України, а тому до їх стягнення застосовується загальний строк позовної давності, котрий обмежується останніми 36 місяцями перед зверненням кредитора до суду.

Датою звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою до ОСОБА_2 є 17.08.2016 року, а тому суд наголошує, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають суми 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 17.08.2013 року по 17.08.2016 року.

Що ж до суми грошового зобовязання, на яке підлягають до нарахування 3% річних та інфляційні втрати, суд вважає за необхідне наголосити таке.

Позивачем нараховано суми 3% річних та інфляційні втрати з 150 000 гривень грошового зобовязання, з наступним зменшенням з 30.12.2014 року до 118 685, 97 гривень.

Суд не може погодиться з позивачем щодо зазначених ним цифр виходячи з наступного.

Із довідки АТ «Ощадбанк» від 16.11.2016 року за №07-07/549, вбачається, що за період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року від ОСОБА_2 на імя ОСОБА_1 платіжними системами надійшли кошти загалом в розмірі 81 000 гривень, а конкретно: 04.08.2011 року 40 000 гривень, 15.08.2011 року 16 000 гривень, 19.11.2011 року 10 000 гривень, 22.12.2011 року 5 000 гривень, 03.02.2011 (вочевидь помилка 2012 року) 10 000 гривень.

Сплата чи сум відповідачем позивачу додатково підтверджується наданими представником відповідача квитанціями на здійснення термінового переказ, копії котрих знаходяться у справі.

Судом критично оцінюються доводи представника позивача, що ці кошти були переведені ОСОБА_1 ОСОБА_2, на виконання взятих, згідно розписки від 16.10.2007 року, зобовязань повернути позику в розмірі 10 000 доларів США (станом на дату написання розписки ця сума є еквівалентною, згідно офіційного курсу НБУ 81 000 гривень).

Критичність судової оцінки доводів сторони позивача полягає у тому, що, представник відповідача зазначив, що ніякої розписки про позику коштів 16.10.2007 року відповідач на імя позивача не складав, оригінал розписки, від 16.10.2007 року, відсутній позивач представив суду лише копію розписки. Більш того, висновком експерта КНДІСЕ від 27.06.2017 року за №592/593/16-22, на запитання чи наявні ознаки монтажу при виготовленні спірної розписки від 16.10.2007 року, встановлено, що надана для дослідження боргова розписка від 16.10.2007 року виготовлена за допомогою електрографічного пристрою (лазерного принтера). Оригінал для копіювання при виготовленні підписів у копіях боргової розписки на суму 10 000 доларів США та договору авансу від 13.10.2007 року, послужив один і той же документ. Оригіналом для копіювання при виготовленні копій записів прізвища та ініціалів (у копії боргової розписки ), а також запису прізвища та ініціальних букв (у копії договору авансу) послужив один і той же документ.

Таким чином суд приходить до переконання, що з урахуванням висновку експерта, можна стверджувати, що підпис та ініціальних букв позичальника на розписці від 16.10.2007 року було скопійовано механічним способом з договору авансу від 13.10.2007 року, тобто відсутні прямі докази складання даної розписки особисто відповідачем, а за відсутності для огляду в судовому засіданні оригіналу розписки, виникає обґрунтований сумнів в самому існуванні та дійсності такого правочину.

Наявності існування будь яких інших боргових відносин сторін спору, окрім як у межах договору авансу від 13.10.2007 року, судом не встановлено.

Для суду є очевидним, що з визначної виконавчим написом, від 26.01.2010 року, суми зобовязання в розмірі 150 000 гривень, ОСОБА_2 повернено ОСОБА_1 наступні кошти - 04.08.2011 року 40 000 гривень, 15.08.2011 року 16 000 гривень, 19.11.2011 року 10 000 гривень, 22.12.2011 року 5 000 гривень, 03.02.2011 (вочевидь помилка 2012 року) 10 000 гривень.

Відтак станом на 03.02.2012 року сума невиконаного грошового зобовязання відповідача перед позивачем становила 69 000 гривень.

Окрім цього судом встановлено, що органами ДВС в примусовому порядку стягнено з відповідача 30.12.2014 року на користь позивача кошти в розмірі 33 014, 03 гривень, й математично можна обрахувати, що залишок суми невиконаного відповідачем зобовязання станом на означену дату 30.12.2014 року, становив 35 985, 97 гривень.

Вищезазначено, що що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, ці суми не є сумами неустойки, в розумінні ст. 549 ЦК України, а тому до їх стягнення застосовується загальний строк позовної давності, котрий обмежується останніми 36 місяцями перед зверненням кредитора до суду.

Датою звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою до ОСОБА_2 є 17.08.2016 року, а тому суд наголошує, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають суми 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 17.08.2013 року по 17.08.2016 року.

Підсумовуючи викладене, з урахуванням позовної давності, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати, нараховані в порядку ст.. 625 ЦК України, підлягають за наступні періоди і виходячи з наступних сум:

з 17.08.2013 року по 30.12.2014 року від простроченої суми 69 000 гривень, та з 31.12.2014 року по 17.08.2016 року від простроченої суми 35 985, 97 гривень, а саме:

Розмір інфляційних втрат від простроченої суми 69 000,00 грн. за період прострочення з 17.08.2013 р. по 30.12.2014 р. складає 18112,5 грн., із розрахунку:

●період прострочення - 16 місяців (вересень 2013 року - грудень 2014 року).

●індекси інфляції за період прострочення (зазначається у %) - 100;100.4;100.2;100.5;100.2;100.6;102.2;103.3;103.8;101;100.4;100.8;102.9;102.4;101.9.

●сукупний індекс інфляції за вказаний період прострочення 126,25% (розраховується як добуток щомісячних індексів за відповідний період, до розрахунку приймаються перші чотири цифри отриманого добутку).

●інфляційні втрати за період прострочення: 126,25/100*69000,00-69000,00=18112,5.

Розмір інфляційних втрат від простроченої суми 35 985,97 грн. за період прострочення з 31.12.2014 р. по 17.08.2016 р. складає 17921,01 грн., із розрахунку:

●період прострочення - 20 місяців (січень 2015 року- серпень 2016 року).

●індекси інфляції за період прострочення (зазначається у %) 103.1;105.3;110.8;114;102.2;100.4;99;99.2;102.3;98.7;102;100.7;100.9;99.6;101;103.5; 100.1;99.8;99.9;99.7.

●сукупний індекс інфляції за вказаний період прострочення 149,80% (розраховується як добуток щомісячних індексів за відповідний період, до розрахунку приймаються перші чотири цифри отриманого добутку).

●інфляційні втрати за період прострочення: 149,80/100*35 985,97 -35 985,97 =17921,01.

Таким чином, загальний розмір інфляційних втрат за увесь період прострочення складає 36033,51 грн.

Розмір трьох процентів річних від простроченої суми складає 4604,11 грн., зокрема:

●Розмір трьох процентів річних від простроченої суми 69 000 грн. складає 2841,29 грн., із розрахунку 69000,00*3%/100%/365*501 (кількість днів прострочення за період з 17.08.2013р. по 30.12.2014р.).

●Розмір трьох процентів річних від простроченої суми 35 985,97 грн. складає 1762,82 грн., із розрахунку 35 985,97*3%/100%/365*596 (кількість днів прострочення за період з 31.12.2014р. по 17.08.2016р.).

Отже загалом з відповідача на користь позивача слід стягнути суму 3% річних та інфляційних втрат в розмірі 40 637, 63 гривень.

Керуючись ст.. 3, 10, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 625 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 40 637, 63 гривень 3% річних та інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 406, 37 гривень сплаченого при зверненні до суду судового збору пропорційно суми задоволених позовних вимог.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом 10 днів з дати проголошення.

У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддяОСОБА_3