Справа № 462/5145/16 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/783/6049/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Левика Я.А.,

секретар Симець В.І.,

з участю ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3, ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання права на житло та реєстрацію місця проживання,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що він з 2007 року без реєстрації проживає за адресою: АДРЕСА_3, що стверджується змістом довідки ЛКП «Скнилівок» №2/161 від 17.03.2017 року, актом ЛКП «Скнилівок» від 31.03.2016 року та рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07.03.2012 року. Зазначає, що його дружина ОСОБА_7 не заперечувала проти його реєстрації та визнання за ним права користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Вважає, що за відсутності доказів про перешкоджання йому ОСОБА_4 у користуванні приміщенням у будинку АДРЕСА_4, виселення його з цього приміщення після вселення з 2007 року є підстава вважати, що ОСОБА_4 своїми діями висловлював згоду на вселення. Стверджує про невідповідність висновку суду обставинам справі щодо не надання ним доказів на підтвердження ведення з ОСОБА_4 спільного господарства та обумовленої угоди про порядок проживання чи користування із ним одним житловим приміщенням. Зазначає, що він та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_6, а тому вважає, що суд при вирішенні питання щодо вселення не звернув уваги на положення сімейного законодавства України про сім'ю та права особи, відповідно до яких кожна особа має право на проживання в сім'ї. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 про заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4).

27.11.1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 одружились, про що зроблено відповідний актовий запис № 556 (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.6).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 1363 від 05.08.2009 року виданої ЛКП «Скнилівок» у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, було зареєстровано три особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.15).

Позивач стверджував, що у 2007 р. на прохання його дружини, ОСОБА_7, він вселився до будинку АДРЕСА_5 З цього часу останній постійно проживав у вищевказаному будинку однією сім'єю із своїми дружиною та донькою, вели спільне господарство, спільно утримували, прибирали та дбали про будинок, брали участь у витратах, пов'язаних з оплатою комунальних послуг за користування ним та виконували інші зобов`язання по договору найму житлового приміщення. Іншого житла, в користуванні або на праві власності, позивач не мав та не має на даний час, дана квартира є єдиним і постійним місцем проживання останнього. Жодної угоди про порядок користування даною квартирою між сторонами не укладалося, отже, позивач вважає, що з 2007 року набув права користування квартирою АДРЕСА_6 нарівні з іншими зареєстрованими в ньому особами.

У зв`язку із вище вказаним, ОСОБА_2 звертався до Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області 27.02.2015 року із заявою про свою реєстрацію у вищезазначеній квартирі. Його дружина не заперечувала проти реєстрації та визнання за ним права користування приміщенням. Реєстрацію було проведено, однак на наступний день реєстрацію анулювали, що вважає незаконним. З пояснень начальника Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області підставою відмови у реєстрації було те, що у заяві не було вказано письмової згоди всіх осіб, внесених в ордер. З цього приводу позивач звернувся у Львівський окружний адміністративний суд, який визнав протиправними дії відділу Державної міграційної служби (а.с.13-14).

З даним рішення Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області позивач не погодився, у зв`язку із чим оскаржив останнє у судовому порядку. Постановою Львівського окружного адміністративного суду віл 24.06.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Залізничного РВ ГУДМСУ у Львівській області щодо відмови у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_7 та зобов`язано Залізничний РВ ГУДМСУ у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 27.02.2015 року про реєстрацію місця проживання за вищевказаною адресою.

З огляду на наведене, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 дійсно проживав за адресою: АДРЕСА_8, без реєстрації місця проживання.

Конституція Україниу ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно з ст. 55 Конституції Українита положеннями ст.ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового приміщення залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Між тим, статтею 65 ЖК УРСР встановлено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ні в судових засідання, ні в долучених до справи матеріалах, позивачем не надано жодного підтверджуючого доказу який би свідчив про письмову згоду відповідача ОСОБА_4 на його вселення, ведення спільного господарства, про наявність будь-якої обумовленої угоди про порядок проживання чи користування разом з останнім одним житловим приміщенням.

Крім того, згідно з довідкою ЛКП «Скнилівок» № 2/161 від 17.03.2017 року останнє не володіє інформацією щодо того, на яких підставах ОСОБА_2 вслелився у житловий будинок за адресою м. Львів, вул. Листова, 9 (а.с.131).

А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки останнім жодним чином не доведено правомірність користування житловою квартирою АДРЕСА_9

Висновок суду достатньо мотивований та відповідає дослідженим доказам.

В зв»язку з викладеним, а також приймаючи до уваги, що в апеляційній скарзі не наведено жодного доказу на спростування висновку суду, колегія суддів вважає, що посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 з 2007 року без реєстрації проживає у спірній квартирі та його дружина ОСОБА_7 не заперечувала проти його реєстрації та визнання за ним права користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 є такими, що не заслуговують на увагу.

Також безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 своїми діями висловлював згоду на його вселення у спірну квартиру, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вчинення відповідачем ОСОБА_4 таких дій.

Твердження в апеляційній скарзі, що суд при вирішенні питання щодо вселення не звернув уваги на положення сімейного законодавства України про сім'ю та права особи, відповідно до яких кожна особа має право на проживання в сім'ї не заслуговують на увагу, оскільки правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

РішенняЗалізничного районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Левик Я.А.