АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1079/17 Справа № 202/2433/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Макарова М.О.,

суддів Куценко Т.Р., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 12 листопада 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 443/к, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 13600 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 16,00% на рік з кінцевим терміном повернення 10 листопада 2011 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 договорів поруки. Відповідач ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 29 березня 2012 року у розмірі 28598,92 доларів США, яка складається з: 11431,80 доларів США - заборгованість за кредитом, 9893,39 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5882,06 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 31,31 доларів США - штраф (фіксована частина), 1360,36 доларів США - штраф (процентна складова).

У зв'язку з чим позивач просив стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 443/к від 12.11.2007 року у розмірі 27347,35 доларів США та стягнути з відповідачів солідарно суму у розмірі 10000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено частково та ухвалено: стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № 443/к від 12 листопада 2007 року у розмірі 27207,25 доларів США, що за курсом НБУ складає 217385,93 грн., яка складається з: 11431,80 доларів США - заборгованість за кредитом, 9893,39 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5882,06 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а в іншій частині позову відмовлено.

Також цим рішенням провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито та вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення їх позову до ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення цим вимогам закону частково не відповідає.

Так, судом встановлено, що 12 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №443/к, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 13600 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 16,00% на рік, з кінцевим терміном повернення до 10 листопада 2011 року (а.с. 9).

Зобов'язання за цим кредитним договором в цей же день були забезпечені договором поруки №443/к, укладеного між Банком та ОСОБА_3, згідно якого остання поручилася за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і Боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 13).

Також, зобов'язання за вказаним кредитним договором були забезпечено порукою згідно договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладеного між ПАТК КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк», згідно якого поручитель зобов'зався за виконання Боржником обов'язків за кредитним договором в межах суми 10000 грн. (а.с. 7, 8).

Відповідно до розрахунку заборгованості встановлено, що у відповідача ОСОБА_2 перед банком виникла заборгованість за кредитним договором № 443/к від 12 листопада 2007 року, яка станом на 29 березня 2012 року становила у розмірі 28598,92 доларів США, яка складається з: 11431,80 доларів США - заборгованість за кредитом, 9893,39 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5882,06 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 31,31 доларів США - штраф (фіксована частина), 1360,36 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с. 4,5).

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Крім того, ч.1 ст.554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Оскільки відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_3 не виконали умови кредитного договору, колегія суддів вважає, що позов в цій частині є обгрунтованим.

Разом з цим, відмовлючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором із поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що право вимоги до поручителя не підлягає захисту, у зв'язку із відсутністю правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, у забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 443/к від 12 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 12 листопада 2007 року укладений договір поруки № 443/к.

Так, відповідно до п.п. 2, 4 договору поруки поручитель відповідає перед Кредитором за виконання обов'язків за вказаним кредитним договором, в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання Боржником обов'язків за Кредитним договором, Боржник і Поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, а пунктами 5, 6 цього договору Поруки передбачено, що у випадку невиконання Боржником будь-якого обов'язку з повернення кредиту, процентів чи інших платежів Кредитор зобов'язаний направити на адресу Поручителя письмову вимогу із зазначеням невиконаного обов'язку (-ів).

А відповідно до роз'яснень, викладених у ч.3 п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30 березня 2012 року, № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову.

Крім того, відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від ня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 11 договору поруки) про його дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Разом із тим позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непредявлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що право кредитора на предявлення вимоги до поручителя та обов'язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов'язання припинилися.

Отже, непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

Як вбачається з матеріалів справи у кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений строк повного погашення кредиту є 10 листопада 2011 року.

За таких обставин у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 10 листопада 2011 року і протягом наступних шести місяців.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що боржник зобов'язався повернути кредит у строк до 10 листопада 2011 року, а оскільки банк звернувся до поручителя з позовом у 06 квітня 2011 року, тобто в межах шестимісячного строку, у зв'язку з чим Банк і звернувся до суду як до Боржника, так і до Поручителя ОСОБА_4 із позовом для захисту своїх прав. Проте суд на ці обставини уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні цих вимог.

Крім того, визначаючи суму заборгованості колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивач нарахував заборгованість відповідача ОСОБА_2 по кредитному договору станом на 29 березня 2012 року в сумі 28598,92 доларів США, яка складається з: 11431,80 доларів США - заборгованість за кредитом, 9893,39 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5882,06 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 31,31 доларів США - штраф (фіксована частина), 1360,36 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с. 4,5).

А згідно пункту 6.1 Кредитного договору, при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, процентів та інших обов'язкових платежів, передбачених кредитним договором, останній сплачує Банку пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні.

Тобто сума пені нарахована банком, в порушення п. 6.1 кредитного договору, в доларах США, а не в гривнях, у зв'язку з чим сума пені за порушення зобов'язань за кредитним договором повинна становити 46974 грн. 13 коп., що відповідно до курсу НБУ станом на 12 березня 2012 року становить 5882,06 доларів США, але суд першої інстанції на вказані вимоги уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про стягнення пені в доларах США.

Також, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору як зазначалося вище, а саме пунктом 6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення

У той самий час, згідно з пунктом 6.6 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня в цьому разі є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

У зв'язку з чим, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цій частині є правильним.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає що розмір заборгованості за кредитним договором станом на 29 березня 2012 року складає 21325,19 доларів США, що за курсом НБУ складає 170302 грн. 96 коп. та 46974 грн. 13 коп., яка складається з: 11431,80 доларів США - заборгованість за кредитом, 9893,39 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 46974 грн. 13 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а всього 217277 грн. 09 коп., у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню в частині позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, з ухваленням нового рішення про стягнення вказаної заборгованості на користь позивача солідарно із цих відповідачів, а в решті рішення суду підлягає залишенню без змін та апеляційна скарга задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, також підлягає скасуванню рішення суду в частині стягнення судових витрат, стягнувши з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача витрати по сплаті судового збору та за подачу апеляційної скарги по 2343 грн. 04 коп. з кожного.

Що стосується рішення суду про закриття провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 10000 грн., то в апеляційній інстанції в цій частині це рішення не оскаржується, а тому відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» -задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року скасувати в частині стягнення кредитної заборгованості та стягнення судових витрат, ухвалити нове рішення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_2)на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () суму заборгованості за кредитним договором № 443/к від 12.11.2007 року у розмірі 21325,19 доларів США, що за курсом НБУ складає 170302 грн. 96 коп. та 46974 грн. 13 коп., яка складається з: 11431,80 доларів США - заборгованість за кредитом, 9893,39 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 46974 грн. 13 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а всього 217277 грн. 09 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_2)на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () витрати по сплаті судового збору 2343 грн. 04 коп. з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді