Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 20 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого воно є на підставі договору купівлі-продажу майнових прав вимоги від 25 травня 2012 року, та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у сумі 100 тис. доларів США з терміном повернення до червня 2038 року та сплатою 11,9 % річних.

27 серпня 2010 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з яким остання поручилася за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за договором кредиту.

Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість у сумі 3 079 728 грн 94 коп., із яких: 2 543 520 грн 98 коп. - заборгованість за кредитом, 412 494 грн 22 коп. - заборгованість за відсотками, 116 413 грн 16 коп. - пеня, 545 грн 11 коп. - 3 % річних від простроченого тіла кредиту та 6 755 грн 47 коп. - 3 % річних від прострочених процентів.

Ураховуючи викладені обставини, банк просив стягнути зазначену суму заборгованості лише із поручителя ОСОБА_3

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 квітня 2016 року ПАТ «Дельта Банк» відмовлено у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 20 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 100 тис. доларів США зі сплатою 11,9 % річних та терміном повернення до 20 червня 2038 року.

27 серпня 2010 року ОСОБА_3 уклала із ПАТ «Сведбанк» (яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк») договір поруки, згідно з яким поручилася за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

08 грудня 2011 року ПАТ «Сведбанк» надіслало боржнику та поручителю повідомлення про зміну умов кредитного договору від 20 червня 2008 року, у якому вказало, що строк виконання зобов'язань у повному обсязі настає на тридцятий день, починаючи із дня направлення повідомлення. У даному повідомленні позикодавець вказав, що зі збігом вказаного строку позичальник зобов'язаний сплатити достроково в повному обсязі заборгованість за кредитом, відсотки та пеню за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків.

15 травня 2012 року, після надіслання повідомлення від 08 грудня 2011 року, між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої сторонами змінено умови кредитування щодо відсоткової ставки у певні періоди користування коштами й, відповідно, 17 травня 2012 між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки, за яким змінено пункт 1 договору поруки та визначено наступні процентні ставки:

- 1.1. 10,00 % річних за період користування кредитом з 18 травня 2012 року до 09 квітня 2013 року;

- 1.2. 10,00 % річних за період користування кредитом з 10 квітня 2012 року до 09 квітня 2014 року;

- 1.3. 11,90 % річних за період користування кредитом з 10 квітня 2014 року до 09 квітня 2015 року;

- 1.4. 13,39 % річних за період користування кредитом з 10 квітня 2015 року до 20 червня 2038 року.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» за договором купівлі-продажу прав вимоги відступило право вимоги ПАТ «Дельта Банк» й останнє стало новим кредитором щодо зобов'язань за кредитним договором та договором поруки.

Також установлено, що у червні 2013 року ПАТ «Сведбанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 10 вересня 2013 року позовну заяву ПАТ «Сведбанк» залишено без розгляду.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 3 079 728 грн 94 коп., із яких: 2 543 520 грн 98 коп. - заборгованість за кредитом, 412 494 грн 22 коп. - заборгованість зі сплати відсотків, 116 413 грн 16 коп. - пеня, 545 грн 11 коп. - 3 % від простроченого тіла кредиту, 6 755 грн 47 коп. - 3 % від прострочених відсотків.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із положень ст. 559, ч. 4 ст. 1050 ЦК України та вважав поруку припиненою. При цьому не прийняв до уваги посилання позивача про продовження строку дії договору поруки через внесення до нього змін унаслідок укладення договору від 17 травня 2012 року, так як укладення вказаних угод не може зупиняти пресічний шестимісячний строк пред'явлення позивачем вимог до поручителя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд вважав поруку припиненою у зв'язку із закінченням шестимісячного строку пред'явлення вимог до поручителя. При цьому, суд вважав, що шестимісячний строк пред'явлення вимог до поручителя почався із 07 червня 2013 року (дати відкриття провадження у цивільній справі за позовом ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором) і закінчився 06 грудня 2013 року.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна з таких підстав.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд не врахував правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Так, за змістом частини 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Апеляційний суд вищевикладеного не врахував, вирішуючи спір, не звернув уваги на те, що згідно з ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик