КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/6239/16-ц
Провадження № 2/552/121/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.03.2017 року Київський районний суд м.Полтави в складі:

Головуючого судді - Турченко Т.В.

При секретарі - Павленко Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

08 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним. Просив суд визнати договір довічного утримання від 14.01.2010 року, укладений між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 недійсним, оскільки оспорюваний договір довічного утримання було посвідчено з порушенням відповідності з діючим законодавством України, а саме вартість майна не може бути меншою за інвентаризаційною оцінкою майна.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з»явився, але надав суду заяву, в якій просив перенести розгляд справи на інший строк, в зв»язку з тим, що він шукає іншого адвоката.

Враховуючи те, що дана цивільна справа знаходиться в провадженні суду з 08.11.2016 року і представником позивача ОСОБА_413 лютого 2017 року справу було відкладено у зв»язку з її находженням у відрядженні в м.Харкові; ту обставину, що у позивача ОСОБА_1 був час (місяць) для відшукання нового адвоката та укладання з ним угоди, та враховуючи думку представника відповідача ОСОБА_5 і вимоги Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до висновку про можливість слухати справу у відсутності позивача ОСОБА_1.

Представник відповідача ОСОБА_5 з позовом не згоден. Просив суд в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Суд, заслухавши представника відповідача ОСОБА_5, вивчивши та дослідивши матеріали, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мали сина ОСОБА_1 (а.с.6).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.07.1995 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної, спільної сумісної власності належала ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_8.

14.01.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання (а.с.14-15). За цим договором відчужувач ОСОБА_3 передав у власність набувачу ОСОБА_2 належні йому на праві приватної власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла (а.с.11).

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 10.10.2016 року (а.с.8-9) 17.02.2010 року за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 14.01.2010 року зареєстровано 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним з тих підстав, що оспорюваний договір довічного утримання було посвідчено з порушенням відповідності з діючим законодавством України, а саме вартість майна не може бути меншою за інвентаризаційною оцінкою майна. Але суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю з наступних підстав.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 статті 744 ЦК України визначено, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов»язується забезпечувати відчужувача утриманням або доглядом довічно.

В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечував представник відповідача, що оспорюваний договір довічного утримання був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ними було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов даного договору. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер. За життя відчужувач ОСОБА_3 не порушував питання перед ОСОБА_2, судом про розірвання вищевказаного договору довічного утримання, визнання його недійсним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що визнання договору довічного утримання від 14.01.2010 року недійсним з підстав порушення відповідності з діючим законодавством України, а саме те, що вартість майна не може бути меншою за інвентаризаційною оцінкою майна, не є істотною умовою порушення умов договору та підставою для визнання договору недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не є стороною договору довічного утримання від 14.01.2010 року, а тому не може ставити питання перед судом про визнання даного договору недійсним. Позивачем не надано суду доказів того, що спірний договір порушує його права та інтереси, створює для нього негативні наслідки.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 статті 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Отже, на час звернення 08 листопада 2016 року позивача ОСОБА_1 з даним позовом до суду, договір довічного утримання від 14.01.2010 року вважається припиненим, оскільки відчужувач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3. А тому ще із цих підстав вищевказаний договір довічного утримання не може бути визнаний судом недійсним.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4-14, 60, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Т.В.Турченко