Ухвала

іменем україни

18 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила відібрати у батька ОСОБА_4 малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та передати його матері (ОСОБА_3.).

Посилалась на те, що після припинення шлюбних відносин між ними рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 із нею, однак ОСОБА_4 судове рішення не виконує, відмовляється повернути їй дитину, продовжує чинити перешкоди у спілкуванні з сином, вчиняє психологічний тиск на нього, що негативно впливає на його здоров'я та розвиток.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Відібрано дитину ОСОБА_5 у батька ОСОБА_4 та повернуто матері ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 1995 року до 07 серпня 2014 року, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, у зв'язку з чим рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3

Також установлено, що кожен із батьків малолітнього ОСОБА_5 є самодостатніми особистостями і кожен із них здатен забезпечити сину належне матеріальне утримання, виховання і освіту.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції послався на ч. 3 ст. 61 ЦПК України та дійшов висновку про необхідність відібрання дитини ОСОБА_5 у батька ОСОБА_4 та передання його матері ОСОБА_3, оскільки відповідач без згоди матері утримує дитину у себе. При цьому, суд послався на ч. 1 ст. 170 СК України.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Так у п. п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками (наприклад, той з батьків, хто був психічно хворим, видужав, батьки перестали бути хронічними алкоголіками або наркоманами), суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини.

У позовній заяві ОСОБА_3, як на підставу відібрання дитини, посилалась на невиконання відповідачем рішення апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року, згідно з яким місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено з нею.

При цьому інших обставин, які б давали підстави, передбачені п. п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України для відібрання дитини, не наведено.

Крім того, задовольняючи позов, суди виходили зі змісту ст. 170 СК України, при цьому не звернули уваги та не встановили наявність підстав, визначених ст. 170 СК України для відібрання малолітньої дитини у батька. Невиконання ж рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним із батьків тягне за собою інші правові наслідки, які передбачені ст. 162 СК України.

На час розгляду справи в апеляційному порядку справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя перебувала на розгляді у суді касаційної інстанції й 07 грудня 2016 року рішення апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року, яким місце проживання дитини визначено з матір'ю, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року було скасовано. При цьому, залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року, яким місце проживання малолітнього сина сторін визначено з батьком.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року скасована постановою Верховного Суду України від 12 липня 2017 року, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, із досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Як убачається з матеріалів справи, при наданні пояснень у суді апеляційної інстанції малолітній ОСОБА_5 виявив достатній рівень інтелектуального розвитку для свого віку, щоб усвідомлювати зміст конфліктної ситуації, що виникла між батьками, і пояснив, що він з однаковою любов'ю ставиться до обох батьків, однак надає перевагу проживанню разом із батьком ОСОБА_6, оскільки вважає, що з батьком йому проживати більш комфортно.

Крім того, під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись ст. 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Схожа норма міститься також у ч. 6 ст. 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, рішення у справі «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року).

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Проте апеляційний суд на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на вищезазначене уваги не звернув, не встановив та не перевірив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності, не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, та передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

З матеріалів справи, зокрема, журналу судового засідання від 28 листопада 2016 року вбачається, що відповідачем було заявлене клопотання про приєднання доказів, які з поважних причин ним були отримані після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Згідно з клопотанням (а. с. 217-219) ці докази складаються із 34 документів, у тому числі і дослідження психоемоційного стану дитини ОСОБА_7 та батька ОСОБА_8, виданого Міжнародним Гуманітарним Центром «Розрада» від 25 жовтня 2016 року.

Апеляційний суд зазначене вище клопотання відхилив без обговорення причин неможливості подання кожного доказу окремо до суду першої інстанції.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик