13.03.2017 227/91/17
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді - Притуляк С.А.,
при секретарі - Коверченковій М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Добропіллявугілля», про відшкодування моральної шкоди,-
Позивач звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Добропіллявугілля», про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що знаходився в трудових відносинах з підприємством, 20.10.2010 року під час виконання трудових обовязків позивачем було отримано травму у вигляді закритого перелому нігтьової фаланги 3-го пальця лівої кісті, що підтверджується актом № 39 форми Н-1 від 22.10.2010 року та актом форми Н-5 від 22.10.2010 року, згідно висновку МСЕК позивачу було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 10% за наслідками травми на виробництві безстроково. Ушкодження здоровя призвело до порушення особистих немайнових прав позивача, таких як, право на охорону здоровя, безпечну працю. З моменту отримання травми було порушено нормальну життєдіяльність позивача, останній змушений обмежити себе в спілкуванні з близькими, друзями та знайомими, доводиться пристосовуватися та докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати нанесену йому моральну шкоду завдану ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків в сумі 12 000 грн.
Позивач у судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримує.
Представник відповідача у судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. В письмових запереченнях зазначив, що нещасний випадок з ОСОБА_1 стався з його вини у звязку з невиконанням ним вимог законодавства про охорону праці, а саме вимог інструкції з охорони праці, супутні причини - невиконання посадової інструкції, що зазначено в ОСОБА_2 за формою Н-1 №39 від 22.10.2010 року, п.1.11 Інструкції з охорони праці для гірника очисного забою». Крім того, згідно довідки обласної МСЕК №042525 від 20.12.2011 року позивачу було встановлено втрату професійної працездатності 10 % з 01.01.2012 року, однак інвалідності встановлено нек було. Після отриманої травми ОСОБА_3 майже шість років продовжував працювати на підприємстві у підземних умовах праці і його не турбував стан здоровя. Крім того, позивач укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений під розпис в порядку передбаченому ст. 29 КЗпП України, про важкість, шкідливість та небезпечність умов праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров'я та пов'язані з цим пільги та компенсації. Позивач не додав до суду документів чи інших доказів, які б підтверджували наявність у нього моральних страждань, адже моральна шкода повинна проявлятися у стражданнях, які призвели до емоційного упадку, порушення психічного стану людини. Вважає, що довідка МСЕК та акт за формою Н-1 є документами, що підтверджують стійку втрату професійної працездатності і ніяким чином не можуть бути єдиними доказами спричинення моральної шкоди та посилання на ці документи як на єдину підставу для відшкодування моральної шкоди є безпідставними. Довідка МСЕК про процент стійкої втрати професійної працездатності є підставою для розрахунку та відшкодування потерпілому матеріальної шкоди і не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди.
Перевіривши доводи позову та заперечення проти нього, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази з позиції відповідності їх вимогам щодо належності та допустимості, з'ясувавши всі обставини у справі, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню- частково, з огляду на наступне.
Відповідно до акту розслідування нещасного випадку на виробництві (форма Н-5) від 22 жовтня 2010 року та акту про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом № 39 від 22.10.2010 року ( форма Н-1). 19.10.2010 року у 4 зміну помічником начальника дільниці № 1 ОСОБА_2 було видано наряд ланці гірничих робітників очисного вибою з 3-х чоловік, у склад якої входив ОСОБА_1, на прибирання породи після проведення буровибухових робіт вручну. ОСОБА_1, відбирав великі шматки породи для подрібнення та при викладанні на конвеєр СП -202 не втримав шматок породи, в результаті чого 3 палець лівої кисті був травмований об інший шматок породи, що лежить на стрічці. Нещасний випадок стався через особисту необережність гірничого робітника очисного вибою по видобутку вугілля №1 ВП «Шахта «Добропільська» ОСОБА_3 під час вбирання породи вручну, чим порушено п.1.11 Інструкції з охорони праці №1 для гірника очисного забою». Гірничий майстер дільниці по видобутку вугілля №1 ВП «Шахта «Добропільська» ОСОБА_4 не забезпечив должного контролю за діями робітників своєї зміни. Техничних умов, які могли б призвести до травми не виявлено.
Згідно п.9 ОСОБА_2 про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом № 39 від 22.10.2010 року (форма Н-1), діагноз згідно листка непрацездатності закритий перелом нігтьової фаланги 3-го пальця лівої кісті.
З копії довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії 10 ААА № 042525 від 20.12.2011 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 10 % - безстроково, потреба у додаткових видах допомоги-відсутня, інвалідність встановлено не було.
Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.
Приписами статті 13 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов"язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Відповідно до п.5, п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Також, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.
Враховуючи те, що на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов"язок по відшкодуванню моральної шкоди покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав травму.
Таким чином, доводи відповідача зазначені у запереченнях до позовної заяви щодо того, що при укладенні трудового договору позивачу були роз"яснені умови праці, позивач був попереджений про наявність шкідливих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров"я, безпідставні, оскільки ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Окрім того, згідно рішення Конституційного суду України від 08.10.2008 року № 20-рп/2008р. статтею 237-1 КЗпП України громадянам, що потерпіли від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу.
Також відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання складається з фізичного болю й душевних страждань, які він поніс у зв'язку з ушкодженням здоров'я.
Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.
В п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.
Надані позивачем докази підтверджуть, що ушкодження здоров'я відбулося при виконанні ним трудових обов'язків, що у свою чергу призвело як до певних фізичних та моральних страждань.
Суд не може погодитись із запереченнями представника відповідача, який вважає не доведеним позивачем факт заподіяння моральної шкоди, оскільки згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок професійних захворювань.
З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок отриманої на виробництві травми йому було заподіяно фізичний біль.
Відповідно до п.п. 3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, суд має з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі він оцінює пов'язані з ними втрати, та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоровя позивача, характер отриманої травми, втрату 10 % професійної працездатності, відсутність тяжких наслідків від травми, вину підприємства в заподіянні шкоди, характер та обсяг його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаної травми, відсутність вимушених істотних змін в життєвих стосунках, відсутність встановленої групи інвалідності, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди.
З огляду на отриману позивачем травму - закритий перелам нігтьової фаланги 3-го пальця лівої кісті, суд критично оцінює доводи позивача про порушення його нормальної життєдіяльності, зміну його звичайного образу життя, зокрема обмеження спілкування з друзями, близькими тощо, оскільки такі твердження знаходяться поза межами розумності, виваженості та справедливості.
Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 11, 60, 61, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 153, 237-1 Кодексу законів про працю України, статтями 23, 1168 Цивільного кодексу України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Добропіллявугілля», про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог -відмовити
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення ухвалено, оформлено і підписано в нарадчій кімнаті суддею.
Головуючий суддя Притуляк С.А.