Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/1686/17 Головуючий у 1-й інст. Коренюк В. П.
Категорія 59 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Борисюка Р.М., Талько О.Б.

секретаря судового засідання Пеклін Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Луцюк А.В.

за апеляційною скаргою Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2017 року

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Житомирській області Луцюк А.В., в якій просив поновити строк на подачу скарги, скасувати постанови про стягнення виконавчого збору від 11 вересня 2015 року та постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 серпня 2016 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 243 899,61 грн.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2017 року скаргу було задоволено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник УДВС ГТУЮ в Житомирській області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив ухвалу скасувати та постановити нове рішення. Зокрема зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону України «Про виконавче провадження», а також не врахував, що дана скарга має вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про задоволення скарги, суд першої інстанції виходив із того, що скаржнику про існування оскаржуваних постанов стало відомо 21 квітня 2017 року, що стало підставою для поновлення строку звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця. Доказів того, що боржник до раніше вказаної дати отримував постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та постанову про відкриття виконавчого провадження, матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відповідно до п. 4.1.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 865/4158, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитись, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк.

У матеріалах справи наявні супровідні листи датовані 11 вересня 2015 року про направлення ОСОБА_1 постанови державного виконавця про стягнення з нього виконавчого збору від 11 вересня 2015 року та 05 серпня 2016 року про направлення ОСОБА_1 постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 05 серпня 2016 року. Проте доказів, що вказані супровідні листи разом із постановами направлялись боржнику, матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Заходи примусового виконання рішень, передбачені ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», включають в себе: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

За приписами Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов'язаний добровільно виконати рішення у строк, встановлений державним виконавцем, та повідомити про таке виконання у цей же термін. А у разі невиконання боржником рішення добровільно у встановлений державним виконавцем строк, державний виконавець зобов'язаний на наступний день після закінчення відповідних строків розпочати примусове виконання рішення - вчиняти певні дії, спрямовані на примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи.

У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Систематичний аналіз вищенаведеного, вказує на те, що закон надає право на винесення постанови про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій за умови наявності одночасно двох підстав: 1) невиконання рішення суду у строк, установлений для добровільного його виконання, 2) фактичне виконання рішення суду органом Державної виконавчої служби в примусовому порядку з застосуванням заходів примусового впливу до боржника, передбачених ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановляючи ухвалу про задоволення скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, правильно виходив з того, що матеріали виконавчого провадження, копії якого наявні в матеріалах справи, не містять жодних підтверджень вчинення державним виконавцем примусових виконавчих дій, що могло б бути підставою для стягнення з боржника виконавчого збору за правилами ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання суду першої інстанції на норми Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року є вірними, оскільки відповідно до Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Твердження апелянта, що розгляд даної категорії справ має відбуватись за нормами КАС України адміністративним судом спростовуються позицією висловленою в постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року та 11 листопада 2015 року, яка полягає в наступному.

Частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Інший порядок судового оскарження, у тому числі коло учасників цього оскарження, визначено Розділом VII ЦПК України і статтею 1212 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

За приписами статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України).

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 386 ЦПК України, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 387 ЦПК України).

Отже, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

Будь-яких належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни ухвали апелянтом не представлено.

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 313-315, розділу VII ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відхилити.

Ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: