Справа № 344/7133/14-ц
Провадження № 22-ц/779/108/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Горейко М.Д., Проскурніцького П.І.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2015 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2015 року відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Дельта Банк до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, апелянт подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, і є незаконним та необґрунтованим.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що 08.12.2011 року ПАТ «Укрсиббанк» відступило свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі за вказаним кредитним договором ПАТ «Дельта Банк».

Тому, керуючись договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, АТ «Дельта Банк» набуло статус нового кредитора та відповідно всіх процесуальних прав та обов'язків нового кредитора.

Отже, відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору.

Однак, позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим, станом на 16.04.2014 року за ним наявна заборгованість у сумі:

113 265,13 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом в розмірі 59 199,78 доларів США, заборгованість по відсотках за користування кредитом в розмірі 45 065,35 доларів США, що становить 1 402 852,18 грн.

В рішенні суд першої інстанції зазначив, що АКІБ «УкрСиббанк» в 2009 році звертався до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою про стягнення боргу за кредитним договором №0 від 28.08.2007 року, №0 від 31.10.2007 року, №0 від 02.11.2007 року, яка ухвалою суду від 30.10.2012 року залишена без розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, отже, 03.08.2009 року (день подання позову до суду) є днем початку перебігу трирічного строку позовної давності, який закінчився 03.08.2012 року. Позивач звернувся до суду з позовом 20.05.2014 року, тобто ним пропущено строк позовної давності.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, визначаючи строки позовної давності, не врахував того, що 08 грудня 2011 року між акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором №0 від 02.11.2007 року.

Тому апелянт вважає, що днем порушення права саме АТ «Дельта Банк», а також моментом виникнення у АТ «Дельта Банк» права на позов є 08 грудня 2011 року (день укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги). Об'єктивно до цієї дати АТ «Дельта Банк» не могло довідатися про порушення свого права та, відповідно, реалізувати своє право на позов. Отже, і строк позовної давності відраховується від 08.12.2011 року. Позивач звернувся з позовом до відповідача 20.05.2014 року, тому він вважається поданим в межах строків позовної давності.

Тому апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги АТ «Дельта Банк» задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності, який почався 03.08.2009 року і закінчився 03.08.2012 року. Суд також не знайшов підстав для поновлення такого строку.

Колегія суддів вважає, що до такого висновку суд першої інстанції прийшов передчасно, без належного дослідження зібраних у справі доказів та з порушенням вимог матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даного спору.

Судом встановлено, що 02.11.2007 року між АКІБ Укрсиббанк, (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Укрсиббанк) та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав, а позичальник отримала кредит в сумі 64 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 323 200,00 грн. та зобов'язалася погасити кредит до 01.11.2017 року. Умовами п. 1.3.1. договору передбачено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,9% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору (а.с.7-16).

08.12.2011 року ПАТ Укрсиббанк відступило свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі за вказаним кредитним договором ПАТ Дельта Банк, що підтверджується випискою з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року та актом прийому передачі документації(а.с. 33-35 т.1). Відповідно до розрахунку заборгованості (а.с. 146 т.1) вбачається, що станом на 19.12.2011 року прийнято на баланс позивача заборгованість за кредитом в сумі 59199.78 дол США та за відсотками 37824.42 дол США.

Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, ОСОБА_2 систематично порушувала строки та розмір погашення кредиту і сплати процентів, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 02.11.2007 року (а.с. 17).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу дії ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк.

Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка.

Згідно п.п. 6.1.2. договору про надання споживчого кредиту банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з п.1.2.2. Цього договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому термін повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення (а.с.10).

За змістом ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідком порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Позивачем станом на 16.04.2014 року проведено розрахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 02.11.2007 року, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості ОСОБА_2 перед банком за кредитними зобов'язаннями в розмірі 113 265,13 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом в розмірі 59 199,78 доларів США, заборгованість по відсотках за користування кредитом в розмірі 45 065,35 доларів США, що становить 1 402 852,18 грн. (а.с.17 т.1).

На вимогу суду апеляційної інстанції представником позивача надано заборгованість по пені, яка становить 92 512,34 грн, як прострочка по тілу кредиту.

Статтею 257 визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується зокрема, до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається із матеріалів справи між АКІБ Укрсиббанк, (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Укрсиббанк) та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту, отже до вказаного договору застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Офіційне тлумачення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надано також і в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011(справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання.

Пунктами 1.2.2., 1.3.3. договору про надання споживчого кредиту передбачено, що позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до договору. Нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом факт/360 відповідно до вимог чинного законодавства. (а.с.8).

З матеріалів справи вбачається, що АКІБ УкрСиббанк в 2009 році звертався до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою про стягнення боргу за кредитним договором №0 від 28.08.2007 року, №0 від 31.10.2007 року, №0 від 02.11.2007 року, яка ухвалою суду від 30.10.2012 року залишена без розгляду (а.с.126-131).

Із вказаної позовної заяви вбачається, що станом на 20.07.2009 року сума боргу перед АКІБ УкрСиббанк за кредитними договорами №0 від 28.08.2007 року, №0 від 31.10.2007 року, №0 від 02.11.2007 року становить 1 756 672, 31 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що відповідачем з 2009 року жодних коштів на погашення вказаної заборгованості оплачено не було та дане твердження не спростовано представником позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, отже, 03.08.2009 року (день подання позову до суду) є днем початку перебігу трирічного строку позовної давності, який закінчився 03.08.2012 року. Позивач звернувся до суду з позовом 20.05.2014 року, тобто, ним пропущено строк позовної давності.

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки, зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи), тому відмовив у позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з даними доводами з наступних підстав.

Сторони при укладенні договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобовязань зі щомісячними погашеннями платежів. Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями (а.с.13-15 т.1).

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки, умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його виконання.

За таких обставин, у суду першої інстанції були відсутні дані, які б стверджували про перебіг строку позовної давності у даних правовідносинах, з огляду на те, що строк дії даного кредитного договору не закінчився і триває, тому заборгованість існує протягом трьох років назад з часу звернення позивача з даним позовом в суд.

Визначаючи розмір такої заборгованості станом на 16 квітня 2014 року, апелянт не подав суду належного розрахунку такої заборгованості щомісячно станом на квітень-травень 2011 року, а визначив її як залишок заборгованості, прийнятої на баланс за договором купівлі-продажу прав вимог за кредитом станом на 19.12.2011 року. При цьому представник апелянта в суді заявила, що даних помісячної заборгованості, яка існувала в боржника перед АКІБ «УКРСИББАНК», надати суду не може.

За таких обставин, колегія суддів, вважає, що допустимими є докази, що свідчать про заборгованість у даній справі, визначена судом станом з 16 квітня 2014 року по 19 грудня 2011 року, яка складається з наступного: 59199,78 дол США заборгованість по тілу кредиту; 16240,93 дол США заборгованість за процентами, що згідно курсу НБУ станом на 16.04.2014 року становить 934378,46 грн, та 92512,34 грн заборгованість по пені за прострочку тіла кредиту, а всього заборгованість на загальну суму 1026890,80 грн за кредитним договором №0 від 02.11.2007 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток.

В забезпечення виконання даного кредитного договору від 02.11.2007 року між позивачем та відповідачем 02.11.2007 року укладено договір іпотеки №б/н, згідно п. 1.1. якого іпотекодавець передала в повторну іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме 4-кімнатну квартиру №21 з гаражем та коморою, що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Української Дивізії, 29, яка на підставі Договору купівлі-продажу квартири посвідченого 29.06.2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО ОСОБА_4 по реєстру №Д670 належить іпотекодавцю ОСОБА_2

Згідно п. 1.2. договору іпотеки погоджувальна вартість предмету іпотеки становить 1 003 586,50 грн. (а.с.18-21).

Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У ч.1 ст. 36 цього закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої даної статті договір про задоволення вимог іптекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч.1 ст. 37 Закон України «Про іпотеку» правовою підставою для реалізації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається , зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз ст.ст. 33,36,37,39 Закону України «Про іпотеку», статей 328,335,376,392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереженням в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реалізації права власності іпотекодержателя на нерухому майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

У справі, яка є предметом даного розгляду встановлено, що умови кредитного договору відповідачка ОСОБА_3 не виконувала, кредит не погасила, у звязку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

За таких обставин, позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений позивачем спосіб підлягають задоволенню.

З позовних вимог банку вбачається, що ним також заявлено вимоги про виселення відповідача та членів його сімї з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки. Однак, в матеріалах справи відсутні дані про реєстрацію відповідача чи інших осіб у спірному житловому приміщенні, тому у задоволенні даної вимоги слід відмовити за її недоведеністю.

Також відсутні підстави для задоволення вимоги про зобовязання відповідача передати банку правоустановлюючі документи на предмет іпотеки, оскільки наявність рішення суду в даній справі, яке вступило в законну силу, є підставою для набуття такого права власності на предмет іпотеки для позивача. Тому у задоволенні даної позовної вимоги також слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням у даній справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 75440.71 дол США, з яких: 59199,78 дол США заборгованість по тілу кредиту; 16240,93 дол США заборгованість за процентами, що згідно курсу НБУ станом на 16.04.2014 року становить 934378,46 грн, та 92512,34 грн заборгованість по пені за прострочку тіла кредиту, а всього заборгованості на загальну суму 1026890,80 грн, за кредитним договором №0 від 02.11.2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», звернути стягнення на предмети іпотеки за іпотечним договором від 02 листопада 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, як майновим поручителем ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 02 листопада 2007 року за реєстром №Д-1094, а саме:

- чотирикімнатну квартиру №21 з гаражем та коморою, що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Української Дивізії, 29, загальною площею 116,9 квадратних метрів, яка на підставі Договору купівлі-продажу квартири посвідченого 29.06.2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО ОСОБА_4 по реєстру №Д670 належить іпотекодавцю ОСОБА_2 шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права власності на вказаний предмет іпотеки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_6

ОСОБА_7