Провадження №2/522/3756/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕН Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.

при секретарі Журавицькому А. С,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТВ-Інтер Трейд Баттері» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ІТВ-Інтер Трейд Баттері» із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди шкоду в сумі 222 900,00 грн. та понесені судові витрати. При цьому посилаючись на те, що ОСОБА_1 працювала з 01.11.2014 року на посаді головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТВ-Інтер Трайд Баттері" та в надслідок неналежного виконання службових обовязків відповідачем було помилково перерахувало грошові кошти з рахунку № 1801 в АК «ПІВДЕННИЙ» м. Одеса (МФО 328209), на рахунок № 0135 в ПАТ «АКТАБАНК» (МФО 307394). Власником рахунку, на який помилково перераховано кошти є Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Веста-маркет". Перерахування було здійснено на загальну суму 222 900,00 грн. (двісті двадцять дві тисячі девятсот грн. 00 коп.).

Помилковий переказ відбувся через неправильне зазначена банківських реквізитів отримувача в розрахунковому документі при ініціюванні переказів. Належним отримувачем грошових коштів є Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД В-Маркет», а призначенням платежу є оплата за поставлений товар, згідно до договору поставки № 7-АКБ від 12 грудня 2013 року. Відповідач переплутала подібні підприємства так як раніше існував та діяв подібний договір (договір поставки № 05/13 від 03.01.2013 року).

У судовому засіданні представник відповідача позов підтримав, просив суд його задовольнити з підстав наведених в позові.

Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також просили застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

31 жовтня 2014 року згідно наказу №9-К відповідача було призначено на посаду головного бухгалтера ТОВ «ІТВ-Інтер Трейд Баттері» з 01.11.2014 року.

16 лютого 201 року позивачем, відповідно наказу № 2, відповідача ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади згідно п.2 ст. 41 КЗпПУ з 16 лютого 2015 року.

З позовної заяви вбачається та не заперечується відповідачем, що 03.11.2014 року відповідачем було помилково перерахувало грошові кошти з рахунку № 1801 в АК «ПІВДЕННИЙ» м. Одеса (МФО 328209), на рахунок № 0135 в ПАТ «АКТАБАНК» (МФО 307394). Власником рахунку, на який помилково перераховано кошти є Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Веста-маркет".

Перерахування було здійснено на загальну суму 222 900,00 грн. (двісті двадцять дві тисячі девятсот грн. 00 коп.):

Платіжне доручення № 220 від 03.11.2014 року сума - 6 100,00 грн.

Платіжне доручення № 221 від 03.11.2014 року сума - 16 900,00 грн.

Платіжне доручення № 223 від 04.11.2014 року сума - 10 767,20 грн.

Платіжне доручення № 224 від 04.11.2014 року сума - 64 451,52 грн.

Платіжне доручення № 225 від 04.11.2014 року сума - 44 781,28 грн.

Платіжне доручення № 228 від 05.11.2014 року сума - 79 900,00 грн.

Помилковий переказ відбувся через неправильне зазначення банківських реквізитів отримувача в розрахунковому документі при ініціюванні переказів. Належним отримувачем грошових коштів є Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД В-Маркет», а призначенням платежу є оплата за поставлений товар, згідно до договору поставки № 7-АКБ від 12 грудня 2013 року.

Позивач відразу звернувся до отримувача коштів листом вих.. № 10 від 06.11.2014 р. з проханням повернути помилково перераховані грошові кошти.

У відповідь на вищезазначений лист відповідач в листі за вих. № 44/14 від 06.11.2014 зазначив, що грошові кошти зараховані на розрахунковий рахунок та визнаються такими як помилково перераховані з нагадуванням про відсутність договірних відносин.

Позивач також звернувся до уповноваженої особи гарантування платежів ПАТ «АКТАБАНК» ОСОБА_2 з листом за вих. № 12 від 07.11.2014 року.

У свою чергу відповідач також звернувся до ПАТ «АКТАБАНК» з листом про повергнення помилково перерахованих коштів на рахунок позивача і отримали відповідь з фактичним підтвердженням отримання коштів на відповідний рахунок.

07 квітня 2015 року за вих. 04/04 позивач звернувся повторно до отримувача коштів про повернення помилково перерахованих коштів у відповідь отримав лист з розясненням про неможливість здійснення повернення грошових коштів у звязку з існуванням арештів на рахунку ТОВ «ТД ВЕСТА-МАРКЕТ» по виконавчим провадженням ВП № 37165781, ВП № 43078340, та ВП № 43412662,

Зважаючи на те, що жодних господарсько-правових відносин та взаємних зобов'язань між позивачем та контрагентом, які могли бути підставою для перерахування коштів немає, отже, кошти перераховані за вище вказаними платіжними дорученнями з рахунку № 1801 в АК «ПІВДЕННИЙ» м. Одеса (МФО 328209), на рахунок № 0135 в ПАТ «АКТАБАНК» (МФО 307394) відповідачу без достатньої правової підстави.

У наслідок чого позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення помилково перерахованих коштів. Рішенням суду у позові відмовлено, що, у свою чергу, стало підставою для звернення до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності з п. 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Згідно положень статті 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту частини першої статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду,з питань,чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, спірні правовідносини регулюються положеннями КЗпП України, статтею 233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Так, згідно частин 1, 2 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до статі 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснив, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника.

Крім того, згідно зі статтею 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

У відповідності до статті 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Державного комітету Кабінету Міністрів СРСР з праці та соціальних питань Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року N 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року N 1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" передбачено перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" зазначає, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-1, 135-3, 137 КЗпП України, залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п. 1).

Відповідно до вимог частини першої статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно пунктів 1-4частини першої статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні даного позову.

На підставі вищезазначеного суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не несе перед позивачем повної матеріальної відповідальності відшкодувати шкоду, оскільки зі встановлених обставин справи випливає, що між працівником і підприємством відсутній договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності, а дії ОСОБА_1, не мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Отже, суд зазначає, що вимоги позивача до відповідача є необґрунтованими, та у їх задоволенні належить відмовити.

Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

З огляду на встановлені обставини справи, відсутні підстави для застосування правил статті 233 КЗпП України.

Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України, та віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 7,8,10,11,15,209,212-215,294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТВ-Інтер Трейд Баттері» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії.

Суддя А. Ю. Бойчук