АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 31 липня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_1 у серпні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 про визнання договору недійсним.

Вказувала, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області 9 жовтня 1982 року актовим записом №1804.

За час шлюбу набуто нежитлове приміщення, яке знаходиться по вул.Головна,189 м.Чернівці.

Зазначала, що нежитлове приміщення, яке знаходиться по вул.Головна,189

м.Чернівці, є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилалася на те, що ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_6,

Справа №725/3829/16-ц

Провадження №22-ц/794/1003/2017 року Головуючий у 1 інстанції Піхало Н.В.

Категорія 19/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення,яке знаходиться по вул.Головна,189 м.Чернівці, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 10 січня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №425 за відсутності письмової згоди другого з подружжя ОСОБА_1

Просила визнати договір між ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_4 купівлі-продажу нежитлового приміщення, яке знаходиться по вул.Головна,189 м.Чернівці, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 10 січня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №425 недійсним.

Залучено до участю у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 листопада 2016 року.

Також ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 березня 2017 року залучено до участю у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_7

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 31 липня 2017 року у позові відмовлено, арешт, накладений ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 листопада 2016 року на нежитлове приміщення, яке знаходиться по вул.Головна,189 м.Чернівці, скасовано.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 31 липня 2017 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм

процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Судове рішення в частині скасування арешту, накладеного ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 листопада 2016 року на нежитлове приміщення, яке знаходиться по вул.Головна,189 м.Чернівці, не оскаржується.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції керувався положеннями ч.2 ст.65 СК України, п.6 ст.3, ч.2 ст.369 ЦК України та дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України для визнання договору між ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_4 купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 10 січня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №425 недійсним.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на недоведеність того, що ОСОБА_3, укладаючи договір щодо спільного майна, та контрагент за таким договором ОСОБА_4 діяли недобросовісно, що ОСОБА_4 знав чи за обставин справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 31 липня 2017 року в частині, що оскаржується, відповідає наведеним вимогам.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання договору між ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_4 купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 10 січня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №425 недійсним.

Підставою позову, тобто обставинами, якими ОСОБА_1 обґрунтовувала позовні вимоги, зазначала право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на майно, укладення ОСОБА_3 договору без згоди на це другого з подружжя.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області 9 жовтня 1982 року актовим записом №1804.

За час шлюбу набуто нежитлове приміщення, яке знаходиться по вул.Головна,189 м.Чернівці.

Судом першої інстанції встановлено, що нежитлове приміщення, яке знаходиться по вул.Головна,189 м.Чернівці, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1

ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, яке знаходиться по вул.Головна,189 м.Чернівці, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 10 січня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №425 (т.1 а.с.7).

За змістом п.8 договору представник продавця повідомляє, що відчужуване за цим договором нерухоме майно, належить продавцю на праві особистої власності, на момент набуття права власності на нежитлове приміщення, що відчужується, продавець у зареєстрованому шлюбі не перебував, ні з ким однією сімєю без реєстрації шлюбу не проживав, розлучений 27 вересня 1998 року.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Судом першої інстанції не встановлено, що ОСОБА_3, укладаючи договір щодо спільного майна, та контрагент за таким договором ОСОБА_4 діяли недобросовісно, що ОСОБА_4 знав чи за обставин справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1, на які є посилання в апеляційній скарзі, про невідповідність висновків суду обставинам справи.

З паспорта ОСОБА_3 вбачається відмітка про припинення шлюбу з ОСОБА_9 із зазначенням актового запису №222 від 27 вересня 1998 року Чернівецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (т.1 а.с.28-30).

До матеріалів справи приєднано заяву ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_6, приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 від 10 січня 2015 року, якою представник ОСОБА_3 стверджує, що відчужує нежитлове приміщення по вул.Головна,189 м.Чернівці, яке належить ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності, не є спільною сумісною власністю, на дату набуття майна ОСОБА_3 не був одружений, розлучений 27 вересня 1998 року. Особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на частину коштів, витрачених на придбання цього нерухомого майна відсутні (т.1 а.с.31).

За змістом довіреності, вчиненої ОСОБА_3, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 9 грудня 2014 року, уповноважено ОСОБА_10 укласти договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по вул.Головна,189 м.Чернівці, для цього надано право подавати, підписувати заяви про сімейний стан/ про те, що в шлюбі не перебуває (т.1 а.с.27).

З огляду на наведене ОСОБА_4 не мав обєктивної можливості дізнатися про вчинення ОСОБА_3 угоди під час шлюбу.

За змістом ч.1 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 могло бути відомо, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі та здійснює відчуження майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на порушення права орендаря, відсутність у ОСОБА_3 наміру на вчинення оспорюваного правочину, порушення приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

Як розяснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 27 та 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав порушення права орендаря, відсутності у ОСОБА_3 наміру на вчинення оспорюваного правочину, порушення приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не заявлялися.

У такому разі судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 31 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий підпис /ОСОБА_11Ю./

Судді підписи /ОСОБА_12, ОСОБА_13О./

З оригіналом згідно: