Ухвала

іменем україни

1 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Ступак О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Краснопільського районного відділу Управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області про поновлення на роботі за касаційною скаргою Краснопільського районного відділу Управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області на рішення апеляційного суду Сумської області від 11 травня 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Краснопільського районного відділу Управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області (далі - Краснопільський РВ УМВС України в Сумській області) реорганізоване у Краснопільський відділ поліції Охтирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області, мотивуючи тим, що 22 серпня 2002 року вона була прийнята на роботу до Краснопільського РВ УМВС України в Сумській області на посаду паспортиста та в подальшому переведена на посаду паспортиста групи у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. 1 грудня 2003 року її було переведено на посаду завідуючої канцелярією Краснопільського РВ УМВС України в Сумській області.

З 2009 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Довідкою від 9 вересня 2015 року комунального закладу «Краснопільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» підтверджено, що дитина потребує догляду матері вдома до 13 вересня 2016 року. Наказом

від 6 листопада 2015 року її було звільнено з займаної посади завідувача канцелярією Краснопільського РВ УМВС України в Сумській області у зв'язку з ліквідацією підрозділу відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

10 листопада 2015 року ОСОБА_3 з'явилася до Краснопільського РВ УМВС України в Сумській області, де була повідомлена про факт звільнення та отримала трудову книжку з відповідним записом. У видачі копії наказу про звільнення їй було відмовлено, з посиланням на те, що його вона зможе отримати пізніше. Усно їй було пояснено, що звільнення з посади обумовлене процедурою реорганізації органів внутрішніх справ.

Вважала, що вона не є працівником поліції у тлумаченні норм чинного законодавства і відповідно приписи спеціального закону не поширюються на трудові правовідносини, які мають місце між нею, як працівником, та відповідачем, як роботодавцем.

30 листопада 2015 року позивача було проінформовано, що у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про Національну поліцію», з

6 листопада 2015 року ліквідовано Краснопільський РВ УМВС України в Сумській області як юридичну особу публічного права.

Вважала, що її не мали права звільняти, оскільки вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною і на неї розповсюджуються гарантії, встановлені законодавством для жінок, зазначена категорія працівників не може бути звільнена з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Ураховуючи наведене, позивач просила визнати її звільнення з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити її на роботі у Краснопільському РВ УМВС України в Сумській області на посаді завідувача канцелярією.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області

від 4 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 11 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано наказ Краснопільського РВ УМВС України в Сумській області від 6 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_3 завідувача канцелярією Краснопільського РВ УМВС України в Сумській області незаконним та поновлено останню на посаді завідувача канцелярією у Краснопільському РВ УМВС України в Сумській області з 6 листопада 2015 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі Краснопільський РВ УМВС України в Сумській області просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що

ОСОБА_3, у якої дитина потребує домашнього догляду, було звільнено з порушенням вимог ст. 184 КЗпП України.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення ОСОБА_3 на попередній роботі.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що з 22 серпня 2002 року ОСОБА_3 працювала паспортистом в Краснопільському РВ УМВС України в Сумській області.

2 червня 2003 року переведена на посаду паспортиста групи у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

1 грудня 2003 року ОСОБА_3 було переведено на посаду завідуючої канцелярією Краснопільського РВ УМВС України в Сумській області.

19 грудня 2007 року займану нею посаду перейменували у завідувача канцелярією Краснопільського РВ УМВС України в Сумській області.

Трудовий договір з позивачем укладено на невизначений строк.

Згідно наказу від 23 листопада 2009 року у зв'язку з народженням дитини, ОСОБА_3 надано відпустку до досягнення дитиною трирічного віку з 23 листопада 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

У зв'язку з народженням дитини ОСОБА_3, наказом від 4 листопада 2012 року було надано чергову відпустку по догляду за дитиною до досягнення 3-го віку з 13 листопада 2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно довідки комунального закладу «Краснопільський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» ОСОБА_4, 2012 року народження, потребує догляду матері вдома на 1 рік до 13 вересня 2016 року

Згідно наказу від 11 вересня 2015 року позивачу ОСОБА_3 продовжено відпустку до 13 вересня 2016 року.

На підставі наказу по особовому складу Краснопільського РВ УМВС України в Сумській області від 6 листопада 2015 року ОСОБА_3 звільнена з посади завідувача канцелярії Краснопільського РВ УМВС в Сумській області на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 6 листопада 2015 року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що її звільнено з порушенням гарантій, встановлених ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Встановивши, що Краснопільський РВ УМВС України в Сумській області не ліквідований, а перебуває в стані припинення, а під час звільнення ОСОБА_3 відповідач не вчинив жодних дій щодо її працевлаштування, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недотримання відповідачем гарантій, передбачених ч. 3 ст. 184 КЗпП України та поновлення позивача на попередній роботі.

Посилання в касаційній скарзі на висновок Верховного Суду України, викладений в постанові №21-303а13 від 15 жовтня 2013 року не може бути взято до уваги, оскільки містить різні фактичні обставини справи у порівнянні зі справою, яка переглядається.

Так, у наведеній постанові судами при розгляді справи встановлено, що позивач призначено на посаду на період відпустки по догляду за дитиною

(до досягнення дитиною трирічного віку) основного працівника і звільнено у зв'язку з закінченням строку трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України належить до підстав припинення трудового договору за ініціативою адміністрації.

Що стосується, передбаченої ч. 3 ст. 184 КЗпП України, гарантії працевлаштування жінок при закінченні строку трудового договору, то звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не ставиться в залежність від працевлаштування. У разі невиконання вимоги про працевлаштування, мова може йти про примушення виконати цей обов'язок, а не про поновлення на роботі.

Разом із тим, у справі, яка переглядається, встановлено, що позивач працювала за трудовим договором, укладеним на невизначений строк, на неї розповсюджуються гарантії, встановлені ч. 3 ст. 184 КЗпП України, її звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з порушенням гарантії щодо її обов'язкового працевлаштування, а відтак вона підлягає поновленню на роботі.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скаргах доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Краснопільського районного відділу Управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька

Судді:М.К. Гримич О.В. Кафідова О.В. Ступак

І.М. Фаловська