печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Батрин О.В.

при секретарі Мотрич В.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Управління державної охорони України - Лисенко-Біловицького В.В., Бельдяги С.В.,

представника відповідача ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Управління державної охорони України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», треті особи Начальник Управління державної охорони України ОСОБА_8, кореспондент ТСН Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» ОСОБА_9 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року позивач ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Управління державної охорони України, ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», третя особа начальник Управління державної охорони України ОСОБА_8 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, просив:

1. визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_7 наступну інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 року в ефірі телеканалу «1+1» у вечірньому випуску програми «ТСН» о 10 год. 30.хв. в сюжеті під назвою «Охоронці ОСОБА_10» начальником Управління державної охорони України ОСОБА_8, а саме: «Була інформація про те, що ОСОБА_10 застрелив … а, можливо, хтось підробив, що застрелив, і що ОСОБА_7 спрацював суперпрофесійно - вивів ОСОБА_10 з поля зору… з поля підозри. Цю людину ніхто не знаходив, ця людина пропала безвісти. І саме ОСОБА_7 зробив це професійно».

2. зобов'язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» спростувати недостовірну інформацію, шляхом повідомлення диктором вечірнього випуску прогарами «ТСН» в ефірі телеканалу «1+1» (ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1») про прийняте у справі рішення та про визнання судом недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_7 поширеної інформації не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказана інформація була поширена під час інтерв'ю з начальником Управління державної охорони України ОСОБА_8 При цьому, поширена інформація містить відомості про події, котрі не існували взагалі. Будь-яких доказів на підтвердження вказаної інформації немає, у зв'язку з чим є недостовірною. Крім того, поширена інформація є негативною, оскільки створює негативну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих, як особи, яка була співучасником злочину (вбивства), чим порушує його честь та гідність позивача, ділову репутацію.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала.

Ухвалою суду від 2 грудня 2016 року залучено до участі у справі як третю особу кореспондента ТСН ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» ОСОБА_9 (а.с. 127-129).

Представники відповідачів та третьої особи кореспондента ТСН ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» ОСОБА_9 позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення (а.с. 116-118, 120-123). Вважають, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано доказів того, що він в порядку ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» звертався до телекомпанії з вимогою про спростування поширеної інформації та із заявою про надання копії запису фрагменту з відповідною оплатою. Крім того, відсутні будь-які докази у підтвердження позовних вимог. Інформація поширена третьою особою містить оціночні судження, у зв'язку з чим спростуванню не підлягає.

Третя особа начальник Управління державної охорони України ОСОБА_8 до судового засідання не з'явився, надав письмові заперечення, котрі за змістом аналогічні запереченням відповідачів. У запереченнях зазначив про розгляд справи у його відсутність (111-114).

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в ефірі телеканалу «1+1» у вечірньому випуску програми «ТСН» о 10 год. 30.хв. в сюжеті під назвою «Охоронці ОСОБА_10» під час інтерв'ю кореспондента ТСН ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» ОСОБА_9 з начальником Управління державної охорони України ОСОБА_8, останнім була поширена така інформація, а саме: «Була інформація про те, що ОСОБА_10 застрелив … а, можливо, хтось підробив, що застрелив, і що ОСОБА_7 спрацював суперпрофесійно - вивів ОСОБА_10 з поля зору… з поля підозри. Цю людину ніхто не знаходив, ця людина пропала безвісти. І саме ОСОБА_7 зробив це професійно».

Суд погоджується з доводами представників відповідачів та третьої особи, що позивач до звернення до суду не скористався своїм правом, передбаченим ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», а саме не звертався до телекомпанії з вимогою про спростування поширеної інформації та із заявою про надання копії запису фрагменту з відповідною оплатою.

Проте, поширення вказаної інформації ОСОБА_8 на телеканалі ТСН ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» стверджується відеосюжетом, що міститься на CD-диску, та котрий був оглянутий у судовому засіданні (а.с. 9), актами огляду Інтернет-сайту, знімками з екрану (скріншотами) (а.с.139-148).

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ОСОБА_7 був охоронником ОСОБА_10, що сторони визнали у судовому засідання.

Зі змісту поширеної інформації можна дійти висновку, що поширена інформація є оціночним судженням, оскільки її автором вживаються мовно-стилістичні засоби, а саме слово «можливо», тобто автор припускає певну інформацію, а не стверджує її.

Отже, інформація, поширена третьою особою, не може бути перевірена на відповідність фактичним даним.

З цих же підстав суд дійшов висновку, що поширена інформація про позивача не є неставною, оскільки вказана інформація не містить даних щодо того, що ОСОБА_7 був співучасником злочину (вбивства).

Крім того, при ухваленні судового рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, оскільки відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини».

Зокрема, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння.

Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи.

Тому, доводи позивача про недостовірність поширеної інформації є безпідставними, оскільки така інформація взята з контексту виступу ОСОБА_8 та її необхідно оцінювати разом із усім його інтерв'ю.

Враховуючи, що вказаний відеосюжет був присвячений подіям після Майдану та стосувався охоронців ОСОБА_10, вказана інформація набула суспільного інтересу, тому обмеження виразів з питань суспільного інтересу є мізерним.

Слід зазначити, що зі змісту поширеної інформації не вбачається, що така інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації.

Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його.

Тому положення висновку експертного дослідження від 3 березня 2016 року № 056/98 (а.с. 83-104), що розповсюджена ОСОБА_8 інформація, а саме: «… ОСОБА_7 … вивів ОСОБА_10 … з підозри. Цю людину ніхто не знаходив, ця людина пропала безвісти. І саме ОСОБА_7 зробив це …», судом не береться як належний та допустимий доказ у справі щодо захисту честі, гідності, ділової репутації позивача за наведених обставин.

Крім того, здійснення висновку щодо наявності в поширеній інформації оціночних суджень чи фактичних тверджень покладається лише на суд.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина третя статті 277 ЦК України, якою покладався тягар доказування достовірності поширеної інформації на особу, яка її поширила - виключена на підставі Закону України № 1170-VII від 27.03.2014.

Отже, і позивач, і відповідачі мають однакові права щодо доказування пред'явлених позовних вимог та заперечень.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, оскільки позивачем та його представником не доведено, що поширена інформація є недостовірною, тобто такою, яка не відповідає дійсності.

На підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду, йому не відшкодовується.

На підставі викладеного та керуючись ст. 297, 299, 277 ЦК України, ст. 1, 30 Закону України «Про інформацію», ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» та ст. 10, 15, 88, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_7 до Управління державної охорони України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», треті особи Начальник Управління державної охорони України ОСОБА_8, кореспондент ТСН Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» ОСОБА_9 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Батрин