Справа №473/1618/16-ц 16.03.2017 16.03.2017 16.03.2017
Провадження №22-ц/784/422/17
Єдиний унікальний номер судової справи: 473/1618/16-ц Суддя першої інстанції Лузан Л.В.
Номер провадження: 22-ц/784/422/17 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3 та представника відповідачів ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ,,УкрСиббанк" (далі УкрСиббанк, Банк) до ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_5 до УкрСиббанку про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_4 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 про стягнення в солідарному порядку заборгованості по кредитному договору.

Позивач вказував, що 7 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком ,,УкрСиббанк, правонаступником якого є УкрСиббанк, і відповідачем ОСОБА_5 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 1 (далі Кредитний договір), за умовами якого позивач надав цьому відповідачу 29 000 доларів США кредитних коштів на строк до 5 жовтня 2029 року під 14,5% річних. А позичальник зобов'язався вчасно повернути кредит, шляхом внесення щомісячних платежів, а також сплатити встановлені проценти за користування кредитними коштами.

Виконання позичальником зобов'язань по вказаному Кредитному договору було забезпечено двома окремими договорами поруки, укладеними 7 жовтня 2008 року між позивачем і відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_6 За умовами цих договорів поручителі зобов'язались солідарно з позичальником відповідати за своєчасне та повне виконання ним зобов'язань по Кредитному договору.

Посилаючись на те, що позичальник не виконав своїх зобовязань перед Банком по Кредитному договору, позивач просив стягнути в солідарному порядку з усіх відповідачів 29 755,58 доларів США кредитної заборгованості станом на 25 квітня 2016 року, а також 17 919 грн. 99 коп. пені за прострочення виконання грошових зобовязань.

У свою чергу відповідач ОСОБА_5 подав зустрічний позов до Банку про визнання Кредитного договору недійсним, вважаючи, що він є удаваним, так як приховує договір позики на суму 29 000 доларів США.

В подальшому ОСОБА_5 доповнив свої вимоги посиланням на використання банком нечесної підприємницької практики, що не дало йому можливості усвідомити необхідність повертати кредитні кошти доларами щомісячно протягом всього часу дії Кредитного договору.

Ухвалою місцевого суду від 30 травня 2016 року обидва позови було обєднані в одне провадження.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 грудня 2016 року первісний позов задоволено повністю, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено. Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_5 і ОСОБА_3 на користь УкрСиббанку 26 232,64 доларів США заборгованості за кредитом, 3 522,94 доларів США заборгованості за процентами, 2 630 грн. 41 коп. пені за прострочення сплати кредиту і 15 289 грн. 58 коп. пені за прострочення сплати процентів. Такі ж суми ухвалено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Також з ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 стягнуто з кожного на користь УкрСиббанку по 3 860 грн. 17 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідачів просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог та відмову в задоволенні первісного позову. При цьому апелянт посилався на неповне зясування місцевим судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема він указував на неможливість відповідачів визначати гривневий еквівалент майбутніх платежів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції правильно встановив дійсні обставини справи й дійшов вірного висновку про необхідність задоволення первісного позову та відмову і задоволенні зустрічних позовних вимог.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. А в силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 1054 10561 цього ж Кодексу регулюються правила виконання зобов'язань по кредитному договору. Зокрема:

- за кредитним договором, укладеним у письмовій формі, банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти;

- розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

До того ж, ч. 2 ст. 1050 цього ж Кодексу та умовами, які сторони визначили в Кредитному договорі, передбачено, що у разі порушення позичальником строків виконання зобов'язань банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, погашення позичальником заборгованості за кредитом та сплати належних йому процентів і пені.

Водночас, статтями 553, 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники. При цьому умовами окремих договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Отже, норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого (Правова позиція Верховного Суду України від 24 червня 2015 у справі № 6-255цс15).

З матеріалів справи вбачається, що 7 жовтня 2008 року між УкрСиббанком і ОСОБА_5 був укладений Кредитний договір, за умовами якого позивач надав цьому відповідачу 29 000 доларів США кредитних коштів на строк до 5 жовтня 2029 року під 14,5% річних. А позичальник зобов'язався вчасно повернути кредит, шляхом внесення щомісячних платежів, а також сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі встановленому договором.

У Кредитному договорі сторони узгодили не тільки питання кредитування в доларах США, а й порядок повернення кредитних коштів, а саме: внесення щомісячних по 370 доларів США ануїтетних платежів.

З виписки з особового рахунку ОСОБА_5 видно, що 7 жовтня 2008 року на його рахунок в УкрСиббанку були зараховані саме 29 000 доларів США, що на той час було еквівалентно 141 215 грн. 50 коп.

7 жовтня 2008 року, для забезпечення виконання позичальником його кредитних зобов'язань, між УкрСиббанком і відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_6, було укладено два окремих договори поруки, за якими поручителі зобов'язались солідарно з позичальником відповідати за своєчасне та повне виконання ним зобов'язань по Кредитному договору.

Таким чином встановлено, що кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник.

Свої зобовязання за кредитним договором відповідач ОСОБА_5 своєчасно та належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 25 квітня 2016 року у нього виникла заборгованість по Кредитному договору в доларах США: 26 232,64 - за кредитом і 3 522,94 - за процентами. Крім того, банк нарахував позичальнику пеню: 2 630 грн. 41 коп. - за прострочення сплати кредиту та 15 289 грн. 58 коп. за прострочення сплати процентів.

Указаний розрахунок заборгованості ні відповідач ОСОБА_5, ні його поручителі не спростували, хоча ст. 60 ЦПК України зобовязує це їх зробити, якщо вони не згодні з ним.

У січні 2016 року Банк направив відповідачам письмову вимогу про погашення кредитної заборгованості під загрозою дострокового повернення всієї суми кредиту разом з нарахованими процентами, проте останні заборгованість не погасили.

До суду з первісним позовом позивач звернувся в травні 2016 року, отже порука свою дію не припинила.

Встановивши такі обставини справи та надавши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов правильно висновку, що внаслідок порушення умов Кредитного договору позичальником у Банку є право вимагати від нього і його поручителів достроково повернути всю суму несплаченого кредиту, внесення інших платежів і сплати, передбаченої договором неустойки. В звязку з чим суд ухвалив обґрунтоване рішення про стягнення з відповідачів указаної заборгованості по Кредитному договору.

Оскільки кредитні кошти надавалися в іноземній валюті, то місцевий суд правильно визначив стягнення заборгованості за Кредитним договором у іноземній валюті, що не суперечить чинному законодавству України (правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-190цс15 від 16.09.2015 року).

Також не викликає заперечень висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 6 цього ж Кодексу).

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 627, 628 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки, згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні Кредитного договору, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, Банк заперечує укладення удаваного правочину, обґрунтовано доводячи, що був укладений саме Кредитний договір. Водночас відповідач ОСОБА_5 не надав доказів того, що укладений між ним та Банком Кредитний договір фактично приховує собою договір позики речей, визначених родовими ознаками, якими є валютні цінності.

Умови Кредитного договору були повністю прийняті позичальником і він тривалий час виконував умови договору.

Посилання відповідача ОСОБА_5 на протиправність Укладення Кредитного договору в іноземній валюти безпідставні.

Так, відповідно до положень ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, що передбачено ч. 2 ст. 192 ЦК України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України ,,Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19 лютого 1993 року (далі Декрет).

За змістом ч.ч. 1, 2 вказаного Декрету резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України, користуватися та розпоряджатися ними на власний розсуд, в тому числі, здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Зокрема, відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Отже, заборон щодо вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті чинне законодавство не містить.

Більш того, УкрСиббанк має відповідні банківської ліцензії та письмові дозволи Національного Банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі, з надання кредитів в іноземній валюті (а.с. 30-42).

Таким чином, оскільки відповідачем ОСОБА_5 не доведено, що між ним та Банком виникли інші права та обовязки ніж ті, що передбачені Кредитним договором, то місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання кредитного договору удаваним.

Посилання апелянта на те, що відповідачі не могли визначати грошовий вираз майбутніх платежів, спростовані умовами Кредитного договору про те, що ОСОБА_5 повинен був щомісячно (до 5 жовтня 2029 року) сплачувати по 370 доларів США на погашення кредиту і процентів, а тому відсутні підстави вважати, що позичальник не знав про сукупну вартість кредиту.

Доводи апеляційної скарги про нечесну підприємницьку діяльність Банку безпідставні, оскільки, укладаючи Кредитний договір, позичальник отримав цей договір і додатки до нього, ознайомився та погодився зі всіма умовами отримання та повернення споживчого кредиту згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленостей настав. Тому відсутні підстави для визнання правочину недійсним чи нікчемним.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до необхідності задоволення зустрічного позову, теж не спростовують зазначені висновки місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_4 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий В.І. Козаченко

Судді: Л.М. Прокопчук

ОСОБА_7