Провадження № 22-ц/773/1433/17 Категорія: 21 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Осіпука В.В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря Губарик К.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача- Студницького А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 через свого представника звернувся із даним позовом до суду, мотивуючи його тим, що 22 серпня 2013 року він уклав договір з відповідачем ОСОБА_3 щодо своєї квартири АДРЕСА_1 в користь неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказує, що він помилився щодо природи укладеного договору, оскільки мав намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Вважає укладення вказаного договору помилковим, оскільки він неправильно оцінив наслідки передання квартири за цією угодою та не усвідомлював істотні обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, обумовлене його похилим віком та стражданням на важкі хронічні соматичні захворювання, що ускладнювали сприйняття реальності.

На підставі наведеного позивач просив визнати недійсним договір дарування, так як він укладався при умові його довічного утримання, тобто даний договір укладений під впливом помилки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та малолітнім ОСОБА_4, в інтересах якого діяла його мати ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5 22 серпня 2013 року. Вирішено питання щодо судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, подала апеляційну скаргу, в якій покликалась на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважаючи, що рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення ОСОБА_2 на укладення договору дарування не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а цьому сприяло те, що позивач помилявся з приводу фактичних обставин щодо правочину, які мають істотне значення. Суд прийшов до такого висновку, врахувавши похилий вік позивача, потребу у догляді, відсутність фактичної передачі предмета договору дарування, продовження проживання у квартирі після укладення договору та відсутність іншого житла у позивача.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу (далі ЦК) України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зі змісту оскаржуваного договору дарування вбачається, що 22 серпня 2013 року ОСОБА_2 безоплатно передав у власність неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені та в інтересах якого діяла його мати ОСОБА_3, квартиру АДРЕСА_2. Договір укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його істотних умов, підписаний дарувальником та законним представником обдаровуваного ОСОБА_3, і нотаріально посвідчений. Дієздатність дарувальника перевірена нотаріусом. Форма правочину дотримана (а. с. 4-6).

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Позивач ОСОБА_2, вимагаючи визнання договору дарування від 22 серпня 2013 року недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, посилався на те, що він помилився щодо фактичних обставин правочину, природи самого правочину. Підписуючи договір дарування замість договору довічного утримання, вважав, що він укладає та підписує договір довічного утримання, що є найбільш прийнятним для нього з огляду на його похилий вік, стан здоров»я та необхідності стороннього догляду й допомоги зі сторони відповідача.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Суд взяв до уваги обставини, встановлені в судовому засіданні, а саме, що позивач, якому на час укладення спірного договору виповнилося 70 років, страждав на ряд важких захворювань, потребував сторонньої допомоги та догляду, що відповідач з малолітнім обдаровуваним не реєструвалися у квартирі, проживали з дарувальником близько півроку після укладення договору дарування, допомагали йому, а пізніше залишили його помешкання і, як ствердили в суді свідки, допомогу та догляд позивачу надавали сусіди та інші родичі.

За клопотанням позивача та на підставі ухвали суду від 05 квітня 2017 року у справі було проведено комісійну судово-медичну експертизу. Відповідно до висновку експертизи № 47 від 10 серпня 2017 року встановлено, що позивач з моменту призначення йому 2-ї групи інвалідності загального захворювання (2007р.) відповідає вираженій залежності хворого по наданню йому соціальних послуг і потребує постійного догляду та сторонньої допомоги, у тому числі й на момент укладання договору дарування 22 серпня 2013 року .

Отже, судом встановлено наявність передбачених ст. 229 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним.

Зазначені обставини підтверджені документально та поясненнями свідків, і цим доказам суд дав належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що є підстави для визнання договору дарування недійсним.

Доказів, що спростовують доводи позивача про те, що в момент укладання договору дарування він помилявся щодо фактичних обставин укладання правочину, сторона відповідача суду не надала та матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді