МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
____________________________________________________________________________
Номер провадження №2/521/1714/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Жуган Л.В.,

при секретарі - Іськовій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення штрафу, авансу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси 17.11.2016 року звернулась позивач ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 про стягнення штрафу, авансу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що 26.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений та засвідчений підписами попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Договір також був засвідчений підписом та печаткою СПД ОСОБА_4

Договір був укладений у відповідності до ст. 635 ЦК України, в ньому були передбачені всі істотні умови основного договору, який відповідно до ст. 1 мав бути укладений у термін до 10.08.2016 року, саме на 10.08.2016 року і було призначено підписання основного договору. Однак, 10.08.2016 року позивачу було повідомлено, що вищевказана квартира вже була продана 09.08.2016 року.

До додаткових умов попереднього договору було внесено об'єднаний та частково змінений текст пунктів 10 та 11: «Продавець та покупець сплачують штраф в розмірі 200% від суми авансу, вказаного у п. 5 попереднього договору», з підстав чого, з урахуванням прив'язки взаєморозрахунку згідно Договору до долару США, позивач вважає, що відповідач повинна сплатити їй штраф у розмірі 108400 грн., а дії відповідача ОСОБА_3 вважає таким, що грубо порушують права позивача.

Позивач також вказує, що діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, які позивач вже тривалий час змушена терпіти, позивач дуже довго шукала відповідну квартиру для купівлі, та коли дізналась про її продаж, була шокована, вимушена була звернутись до лікаря, почала погано спати, швидко втомлюватись, стала нервовою та дратівливою.

З підстав вищенаведеного, за уточненими позовними вимогами, позивач просить суд: Стягнути з ОСОБА_3 на її користь штраф у розмірі 108400 грн; Стягнути з ОСОБА_3 на її користь отриманий аванс в розмірі 54050,60 грн; Стягнути з ОСОБА_3 на її користь в якості відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 60000 грн; Стягнути з ОСОБА_3 на її користь витрати на юридичну допомогу у розмірі 8000 грн; Стягнути з ОСОБА_3 на її користь витрати на оплату судового збору в розмірі 1764 грн;

Представник відповідача за довіреністю - ОСОБА_5 подав до суду заперечення на позовну заяву, згідно яких зазначив, що укладений попередній договір не був нотаріально посвідчений, та таке посвідчення договором не передбачалося, як і його державна реєстрація, тобто вимоги позивача ґрунтуються на договорі, який не підлягає виконанню, та питання щодо відшкодування моральної шкоди не передбачено договором, з підстав чого просить відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_6, в судовому засіданні підтримав подану уточнену позовну заяву, просив суд її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 за довіреністю - ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову. При цьому зазначив, що від ОСОБА_2 був отриманий аванс у доларовому еквіваленті у розмірі 2000 доларів США.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що заявлені уточнені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 26.07.2016 року між ОСОБА_5, який діяв як представник ОСОБА_3 за довіреністю, та позивачем ОСОБА_2 було підписано «Попередній договір», згідно якого ОСОБА_5, як продавець, зобов'язався продати, а ОСОБА_2, як покупець, зобов'язалась придбати квартиру за адресою: АДРЕСА_1, та укласти в майбутньому в строк до 10.08.2016 року договір купівлі-продажу (Основний договір) зазначеного об'єкту нерухомості.

Відповідно до п. 2 Договору, квартира АДРЕСА_1, належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О., зареєстровано в реєстрі за №6190.

Згідно п. 5 договору в рахунок оплати об'єкта нерухомості ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_5 отримав грошову суму (аванс) в розмірі 50000 гривень, що еквівалентно 2000 доларів США.

До встановленого в попередньому договорі терміну сторони не оформили договір купівлі-продажу.

Позивач вказує, що 10.08.2016 року їй було повідомлено про те, що квартира АДРЕСА_1 вже була продана 09.08.2016 року іншій особі.

Згідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений у письмовій формі, але нотаріально не посвідчений, то суд вважає що він не відповідає вимогам встановленими ст. 635 ЦК України для попереднього договору.

На думку суду, зазначений вище попередній договір підтверджує тільки факт отримання відповідачкою від позивача грошових коштів (авансу), тобто попередньої оплати за продаж квартири.

Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачу сума авансу повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалася.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2012 року № 6-176цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З підстав наведеного, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_3 грошових коштів, переданих її представнику у якості авансу, з урахуванням прив'язки взаєморозрахунків згідно договору до долару США, у розмірі 2000 доларів США, що за курсом НБУ, з розрахунку 1 долар США = 2702.5299 грн., становить 54050 грн. - підлягають задоволенню.

Оцінюючи позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 200% від суми авансу, суд виходить з положень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу нерухомості між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 є не укладеним, та відповідно до ст. 216 ЦК України, він не породжує юридичні наслідки, тому до виниклих правовідносин не застосовуються положення ст. ст. 625, 611 ЦК України, з підстав чого умови про стягнення штрафу в подвійному розмірі не є такими, що підлягають виконанню в порядку чинного законодавства.

Досліджуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що такі вимоги у виниклих правовідносинах задоволенню не підлягають, тому що між сторонами виникли договірні правовідносини.

Відповідальність за порушення умов договору передбачена безпосередньо зазначеним договором, а також діючим законодавством. Положення договору не передбачають відповідальність у вигляді стягнення моральної шкоди. Крім того, зазначена вимога також не кореспондує положенням ст. 23 ЦК України. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодження її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Системний аналіз статей 23, 625, 1050, 1167 ЦК України свідчить про те, що порушення договірного зобов'язання не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки законодавством передбачений спеціальний порядок відповідальності та порядок відшкодування збитків за порушення грошового зобов'язання.

Враховуючи вищенаведене суд відмовляє позивачу у стягненні моральної шкоди у розмірі 60000 грн.

За ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, в свою чергу відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

За уточненими позовними вимогами, позивач також просила стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №017/16 від 25.08.2016 року, вбачається, що ОСОБА_2 сплатила АО «Юридичний захист» грошові кошти у розмірі 8000 грн.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стаття 88 ЦПК України регулює розподіл судових витрат між сторонами та визначає, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що правову допомогу позивачу при розгляді справи в суді першої інстанції надавав адвокат ОСОБА_6 за угодою про надання правової допомоги, укладеної 25.08.2016 року між адвокатом ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Згідно наданих письмових розрахунків на надання правової допомоги позивачу по даній справі адвокатом надавалися наступні послуги; судове засідання від 02.02.2017 року - 30 хвилин; судове засіданні від 22.02.2017 року - 1 година. Мінімальна заробітна плата на цей період складає 3200 грн. Тому на даний час сума витрат на правову допомогу, надану ОСОБА_2 складає: 1280 грн. / 40% від 3200 грн./ х 1 год. 30 хв. = 1600 грн.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на її користь витрат на правову допомогу підлягають задоволенню у розмірі 1600 грн.

Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатила судовий збір у розмірі 1764 грн., що підтверджується квитанцією №80120975 від 17.11.2016 року, наявною в матеріалах справи та у розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією №41 від 21.02.2017 року за подання до суду доповненої позовної заяви, тому такі витрати, в загальному розмірі 2404 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення штрафу, авансу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2 суму авансу у розмірі 54050 гривень 60 копійок, витрати на правову допомогу 1600 (одна тисяча шістсот гривень) та витрати по оплаті судового збору у загальному розмірі 2404 (дві тисячі чотириста чотири) гривні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Л.В. Жуган