"20" вересня 2017 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Чех Н.А.
з участю секретаря - Кузьменко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про вселення,
Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що йому належить на праві власності квартира АДРЕСА_1. Однак, в порушення його прав як власника квартири, відповідач продовжує проживати в спірній квартирі. До того ж, окрім перешкод у володінні та користуванні отриманою у власність квартирою, він зазнає незручностей та ймовірних у майбутньому втрат у зв'язку з накопиченням відповідачем боргів за користування житлово-комунальними послугами в його квартирі, та можливим відключенням від мережі постачання послуг. У зв'язку з чим просив усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача та інших осіб, звільнення квартири від їх речей, з одночасним вселенням його до квартири. В процесі розгляду справи уточнив позовні вимоги та просив суд вселити його до спірної квартири, оскільки не вважає себе вправі самостійно ламати вхідні замки на дверях та самостійно займати своє житло. Він неодноразово приходив до квартири, намагався порозумітися з відповідачем, але вона жодного разу навіть не відчинила дверей, не пішла на контакт, та не припинила чинити перешкоди в користуванні його майном.
В судове засідання позивач не з'явився, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. В разі неявки відповідача в судове засідання не заперечував щодо заочного порядку розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце слухання справи сповіщалася згідно норм процесуального законодавства, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала, що дає підстави прийняти рішення по суті спору без присутності відповідача, по доказам, наданим стороною позивача.
В судове засідання треті особи не з'явилися, про день, час та місце слухання справи сповіщалися згідно норм процесуального законодавства.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
В суді встановлено, що 27.11.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно умов якого ОСОБА_2, як майновий поручитель ОСОБА_6 за договором позики від 27.11.2009 року, зобов'язалася передати квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) в рахунок виконання зобов'язання ОСОБА_6 22.05.2010 року та 17.02.2011 року до Договору про задоволення вимог іпотеко держателя вносилися зміни та доповнення в частині розміру зобов'язання та строку його виконання.
27.04.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено рішення, яким з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 стягнуто борг, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом надання ОСОБА_5 права на продаж предмету іпотеки; виселено ОСОБА_2, передано предмет іпотеки ОСОБА_5, стягнуто судові витрати. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2016 року рішення першої інстанції від 27.04.2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та надання ОСОБА_5 права на продаж предмета іпотеки скасовано, та відмовлено в цій частині позовних вимог.
27.05.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
02.06.2016 року ОСОБА_5 на адресу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 були направлені повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та про відступлення вимоги за іпотечним договором.
12.08.2016 року на адресу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 були направлені вимоги про усунення порушення виконання зобов'язання з повернення боргу за договором позики, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки та добровільне виселення з квартири, що є предметом іпотеки.
Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статей 386, 391 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
По даній справі позивач просить його вселити до спірної квартири, посилаючись на те, що він не вважає себе вправі самостійно ламати вхідні замки на дверях та самостійно займати своє житло, що він неодноразово приходив до квартири, намагався порозумітися з відповідачем, але вона жодного разу навіть не відчинила дверей, не пішла на контакт, та не припинила чинити перешкоди в користуванні його майном.
Однак, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивач, який проживає в м. Харкові, не надав жодного доказу (чи посилання на наявність такого) з приводу чинення відповідачем перешкод в вселенні та користуванні спірною квартирою.
Про всі судові засідання позивач був повідомлений належним чином, однак не виявив бажання з'явитися до суду.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Норма даної статті встановлює, що доказування є обов'язком сторони. Суд не вправі вимагати у сторін надавати докази. Саме позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову. Таким чином, розподіл обов'язків щодо доказування у цивільній справі здійснюється на підставі одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 3 ст. 10 ЦПК України).
Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачем не доведено (не надано належних та допустимих доказів) позовних вимог.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 60, 88, 212-215, 218, 223, 224-228, 233, 294 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення - відмовити.
Заочне рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги та заяви про перегляд заочного рішення, якщо апеляційної скарги та заяви про перегляд заочного рішення не було подано.
Суддя: