АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Оніщука М.І., Волошиної В.М.

при секретарі Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа: публічне акціонерне товариство «ВОЗКО», про визнання договору поруки припиненим, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 23 грудня 2011 року між ним та публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») укладено договір поруки № 6211Р6, відповідно до умов якого він зобов'язався перед банком солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання публічним акціонерним товариством «ВОЗКО» основного зобов'язання за: генеральною угодою від 18 січня 2007 року № 6207N1 з лімітом заборгованості 11 160 000 доларів США (термін користування до 17 січня 2021 року); кредитним договором від 01 липня 2011 року № 6211 К7 із загальним лімітом заборгованості 6 027 203 долари США (термін користування до 31 січня 2017 року); кредитним договором від 05 вересня 2011 року № 6207К14 із загальним лімітом заборгованості 3 000 000 доларів США та 1 010 000 гривень (термін користування до 31 грудня 2015 року); кредитним договором від 20 жовтня 2011 року № 6211К11 із загальним лімітом заборгованості 495 000 доларів США (термін користування до 19 жовтня 2018 року).

Посилаючись на те, що він не був повідомлений про зміну строку виконання основного зобов'язання, банк не пред'явив до нього вимогу протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, а також внаслідок укладення додаткових угод збільшився обсяг його відповідальності, як поручителя, просив суд визнати припиненим договір поруки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, позов задоволено.

Визнано припиненим договір поруки №6211Р6, укладений 23 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України».

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано припиненим договір поруки №6211Р6, укладений 23 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» - Сухомлинов О.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції про припинення поруки є необґрунтованими, а законодавчо визначені підстави для припинення поруки за договором поруки відсутні.

Уклавши договір поруки в забезпечення виконання зобов'язань за генеральною угодою, ОСОБА_1 надав згоду відповідати за порушення зобов'язання, визначеного у відповідних кредитних договорах зі всіма змінами та доповненнями, які будуть укладені, в тому числі в майбутньому, але виключно в рамках загального ліміту заборгованості за генеральною угодою та в межах строку її дії.

Оскільки генеральна угода не встановлює конкретний розмір відсотків, що нараховуються за користування кредитом, розмір окремих кредитів, строки їх повернення, розмір комісій за управління, то поручитель фактично погодився на те, що їх встановлення буде проводитись безпосередньо у самих кредитних договорах та за вільним волевиявленням банку та позичальника, але виключно в рамках загального ліміту заборгованості за генеральною угодою та протягом строку її дії.

ОСОБА_1 також надав згоду на забезпечення порукою зобов'язань позичальника і за кредитними договорами №6207К14 від 05.09.2007 р., №6211К7 від 01.07.2011 р., в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень, що будуть укладені в майбутньому. За таких підстав дія договору поруки поширена на забезпечення зобов'язань за кредитною угодою, що будуть укладені в майбутньому.

Суд першої інстанції не врахував, що порука не припиняється відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, якщо договором поруки передбачена можливість зміни умов основного договору без додаткового повідомлення про це поручителя та без укладення окремої угоди з ним, оскільки ця умова стала результатом домовленості сторін,а отже поручитель дав згоду на зміну умов основного зобов'язання, у тому числі тих, які збільшують обсяг його відповідальності.

Укладення 29 листопада 2013 року договору про внесення змін №6211Р6-1 до договору поруки було здійснено у зв'язку із зміною терміну кредитування за генеральною угодою - умови, яку поручитель визначив як таку, що потребує його згоди на її зміну.

Додаткові угоди до кредитних договорів укладені в межах генеральної угоди та не свідчать про збільшення обсягу відповідальності ОСОБА_1

Крім цього, судом першої інстанції не враховано, що способом захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ст. 16 ЦК України є припинення правовід ношення, а не припинення договору.

В судовому засіданні представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» - Сухомлинов О.М. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 січня 2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ЗАТ «ВОЗКО» в особі голови правління ОСОБА_1 укладено генеральну угоду № 6207N1, за умовами якої банк проводить кредитні операції в межах лімітів, визначених п.4.5 генеральної угоди, на підставі та з урахуванням умов кредитного договору, укладеного в рамках цієї генеральної угоди ( п.4.2).

Термін користування кредитом за цією генеральною угодою встановлено до 17 січня 2014 року ( п.4.3).

Процентна ставка визначається у кредитному договорі за згодою сторін відповідно до ст. 6 генеральної угоди ( п.4.4).

Загальний ліміт заборгованості за генеральною угодою не може перевищувати 10 400 000 доларів США ( п.4.5.1).

05 вересня 2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ЗАТ «ВОЗКО» укладено кредитний договір №6207К14, за умовами якого банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, відкличності, строковості, платності та цільового характеру використання відповідно до положень та умов цього договору.

Ліміт кредитної лінії: 3 000 000 доларів США; кінцевий термін погашення - 20 червня 2014 року; процентна ставка - 10% річних; розмір плати за управління кредитом - 0,02% від ліміту кредитної лінії, щомісячно ( п. 3.2).

У випадку зміни грошово-кредитної політики Національного банку України банк має право ініціювати зміну розміру процентної ставки за кредитом, визначеного у п.3.2 цього договору, про що банк протягом 10 днів письмово повідомляє позичальника. Про зміну розміру процентної ставки за кредитом , визначного у п.3.2 цього договору, укладається додаткова угода до договору. Позичальник зобов'язаний достроково погасити кредит та платежі за кредитом у разі незгоди з розміром процентної ставки ( п.3.5.2).

01 липня 2011 між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ЗАТ «ВОЗКО» укладено кредитний договір № 6211К7, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії на умовах цього договору.

Ліміт кредитної лінії: 6 744 000 доларів США; кінцевий термін погашення кредиту - 31січня 2014 року; проценти за користування кредитом - 10,25 % річних ( п.3.2).

Додатковим договором № 6211К7-4 від 29 листопада 2013 року до кредитного договору № 6211К7 змінено ліміт кредитної лінії - 6 027 203 долари США; кінцевий строк повернення кредиту - 31 січня 2017 року; процентна ставка - 10,25 % річних.

20 жовтня 2011 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ЗАТ «ВОЗКО» укладено кредитний договір № 6211К11, відповідно до умов якого банк надає позичальникові кредит шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії на умовах цього договору.

Ліміт кредитної лінії - 495 000 доларів США ; кінцевий термін повернення - 19 жовтня 2018 року; проценти за користування кредитом - ставка LIBOR (6m)+ 8,56975% річних, але не менше 9% річних ( п.3.2).

Позичальник сплачує банку комісію: за відкриття невідновлювальнї кредитної лінії в рамках реалізації Програми енергоефективності в Україні - 1% від ліміту кредитної лінії, разово ( п.3.2.6.1) ; за управління невідновлювальною кредитною лінією в рамках реалізації Програми енергоефективності в Україні - 0,1% від ліміту кредитної лінії щомісяця ( 3.2.6.2).

23 грудня 2011 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №6211Р6 з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою: генеральною угодою № 6207N1 від 18.01.2007 р. зі всіма змінами і доповненнями до нього, з усіма чинними кредитними договорами, які укладаються в рамках генеральної угоди, їй підпорядковуються та є додатками до генеральної угоди; кредитним договором №6207К14 від 05 вересня 2007 року з усіма змінами та доповненнями, які укладені та будуть укладені; кредитним договором № 6211К7 від 01 липня 2011 року з усіма змінами та доповненнями, які укладені та будуть укладені; кредитним договором № 6211К7 від 20 жовтня 2011 року з усіма змінами та доповненнями, які укладені та будуть укладені між кредитором та позичальником.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, суд першої інстанції виходив із того, що сторони кредитного договору змінили зобов'язання за цим договором зі збільшенням обсягу відповідальності без згоди на це поручителя, що в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України тягне за собою припинення поруки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч.3 ст.509 ЦК України, п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя ( ч.1 ст.554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між собою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель ( чч.1,2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного договору.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Такий висновок підтверджений у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1161цс15.

Як вбачається з договору поруки №6211Р6 від 23 грудня 2011 року, поручитель ознайомився з умовами кредитної угоди (включаючи всі додатки до кредитної угоди, що є чинними на дату укладення цього договору), укладеної між кредитором і позичальником, поінформований про фінансово-економічний стан позичальника і повністю розуміє свої обов'язки згідно з цим договором (п.2.1.5).

Поручитель надає згоду на забезпечення цією порукою всіх зобов'язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що будуть укладені в майбутньому ( п.2.1.6).

29 листопада 2013 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін №6211Р6-1 до договору поруки. Вказаним договором сторони, зокрема, погодили строк погашення кредиту за генеральною угодою № 6207N1 від 18.01.2007 р. - до 17 січня 2021 року.

26 червня 2014 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ПАТ "ВОЗКО" в особі голови правління Кістечко І.М. укладено додатковий договір №6211К11-5 до кредитного договору №6211К11 від 20.10.2011 р., відповідно до якого у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених пп.5.1.4.11 договору, розмір комісії за управління, визначений у підпункті 3.2.6.2 цього договору, збільшується на 0,17 процентні пункти за кожне таке порушення, на період, починаючи з першого дня другого місяця кварталу, наступного за кварталом, у якому позичальником порушені зобов'язання, визначені пп.5.1.4.11 договору, та закінчуючи останнім днем першого місяця ( включно) кварталу, наступного за кварталом, в якому позичальником виконані зазначені зобов'язання.

У разі порушення позичальником хоча б одного із зобов'язань щодо дотримання фінансових ковенантів, визначених пп. 5.1.4.13. цього договору, а також умов, визначених пп. 5.3.1., та засвідчення ковенантів за результатами звітності на наступному рівні:коефіцієнт загальної ліквідності - не менше, ніж 1,0х; коефіцієнт грошового покриття процентів - не менше, ніж 1, 3х, розмір комісії за управління, встановлений у підпункті 3.2.7 цього договору, збільшується на 0,17 процентні пункти.

У разі невиконання зобов'язання, зазначеного в пп.5.1.4.17 комісія за управління кредитом за договором збільшується в два рази починаючи з дати невиконання та до повного виконання такого зобов'язання.

У разі невиконання/порушення зобов'язань, викладених в п. 5.1.4.21, 5.1.4.22 договору, комісія за управління кредитною лінією збільшується у два рази від базового розміру комісії за управління, встановленого за договором, починаючи з першого числа місяця, наступного за тим, у якому порушено таке зобов'язання, та діє до останнього числа місяця, у якому відповідне зобов'язання буде виконане(а.с.25-26 т.2).

Додатковим договором №6211К7-6 від 26 червня 2014 року, укладеним між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ПАТ "ВОЗКО" в особі голови правління Кістечко І.М. до кредитного договору №6211К7 від 01.07.2011 р., сплата процентів за користування кредитом визначена наступним чином: з 01.07.2014 р. по 31.10.2014 р. - процентна ставка на рівні 9,25% річних; з 01.11.2014 р. по 31.03.2015 р. - процентна ставка на рівні 11,25 % річних; з 01.04.2015 р. процентна ставка встановлюється на рівні 10,25% річних (п.1) При цьому ставка на рівні 9,25% діє протягом 4 місяців, а ставка на рівні 11,25% - протягом п'яти місяців, що свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя (а.с.184 т.1).

Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Доказів про те, що ОСОБА_1 був повідомлений про укладення 26 червня 2014 року вказаних додаткових договорів та надав свою згоду на внесення змін до кредитних договорів, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, матеріали справи не містять.

За таких обставин суд, ухвалюючи рішення у справі, що розглядається, обґрунтовано виходив із того, що сторони кредитного договору змінили умови договору зі збільшенням об'єму відповідальності без згоди поручителя за відсутності в договорі вказівки на те, що такі зміни можливі без повідомлення поручителя.

Твердження відповідача про достатність попередньої згоди поручителя на зміну умов основного договору (п.2.1.6 договору поруки) є безпідставним, оскільки положення зазначеного договору не містять інформації про те, що така зміна та доповнення умов основного договору повинні були здійснюватися без повідомлення поручителя, і не свідчать про відмову поручителя від узгодження можливих змін.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постанові №6-100цс12 від 26 вересня 2012 року , яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-70цс14 від 10 вересня 2014 року, установлення додатковою угодою до кредитного договору нових умов щодо збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни тощо, за відсутності згоди поручителя на укладення такої додаткової угоди призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що поручитель, уклавши договір поруки надав згоду відповідати за порушення зобов'язання боржником, визначеного у відповідних кредитних договорах зі всіма змінами та доповненнями, які будуть укладені, в тому числі в майбутньому, а тому його згода необхідна лише для внесення змін, які стосуються зміни ліміту заборгованості за генеральною угодою та строку її дії є необґрунтованими.

Договір поруки не містить положень, які б передбачали можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням та порядку їх сплати, розміру комісії тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, що свідчить про відсутність згоди поручителя на зміну основного зобов'язання.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що зазначення в договорі поруки про згоду поручителя на забезпечення всіх зобов'язань , в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що будуть укладені в майбутньому, не звільняє сторони основного зобов'язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення), і докази такого узгодження відсутні.

Не впливають на правильність ухваленого судового рішення доводи апеляційної скарги в частині припинення договору поруки, а не правовідносин поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом позивач посилався на невизнання банком його права, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення поруки у зв'язку зі зміною зобов'язання без його згоди, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом норм ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Уживаний законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України термін "порука" використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-20цс11 від 21 травня 2012 року.

У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги щодо відмови у задоволенні позову з тих підстав, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом, не можна визнати обґрунтованими.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №752/9256/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/9514/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Шкірай М.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.