Провадження № 22-ц/773/244/17 Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А. ,

суддів - Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представник гаражного кооперативу «Лісник» - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Луцької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Друга державна нотаріальна контора, Гаражний кооператив «Лісник» про визнання недійсним рішення виконкому Луцької міської ради № 826-8 від 17 листопада 2011 року, свідоцтва про право власності від 28 листопада 2011 року та визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_1 в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Підставою відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав відсутність доказів, якими позивач обґрунтовував, заявлені вимоги. Такі висновку суду є обґрунтованими, виходячи з наступного.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).( ст.1216 ЦК України).

Статтями 1217,1218,1220,1221,1222 передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частинами 2, 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З матеріалів справи вбачається, що 31 грудня 2010 року помер ОСОБА_6 спадкодавець про справі ( а.с.5)

Сторони по справі є дітьми ОСОБА_6, відповідно до свідоцтв про народження ( а.с.6-8) та відносяться до першої черги спадкоємців.

Відповідно до будівельного паспорту від 1985 року, рішення Луцької міської ради народних депутатів виконавчого комітету Луцької міської ради від 16.12.1987 року ОСОБА_6 було дозволено встановити цегляний гараж в гаражному кооперативі. ( а.с.13).

ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 звернувшись з заявою до нотаріальної контори.

Вважає, оскільки за життя ОСОБА_6 не оформив права власності на спірний гараж, а вона прийняла спадщину, звернувшись до нотаріальної контори, а тому вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 гаража, який знаходиться в гаражному кооперативі «Лісник» є підставними. При цьому вказує, що позивач, скориставшись підробленням документів таке право оформив на себе відповідач.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникло до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

З огляду на зазначені норми закону та матеріали цивільної справи, спадкодавець по справі мав лише дозвіл на встановлення цегляного гаража в гаражному кооперативі, інших правовстановлюючих документів, які б могли ідентифікувати приналежність спірного гаража саме ОСОБА_6 (спадкодавцю по справі), позивач не надала і такі в матеріалах справи відсутні.

При цьому в суді апеляційної інстанції були досліджені будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, що виданий ОСОБА_6 ( а.с 11-14) та будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, що виданий ОСОБА_3 ( а.с . 148-153). Як вбачається з еплікацій, що наявні в даних документаціях, площі та конфігурації зображених у ній гаражів, який належав померлому та відповідачу є відмінними. Крім того, в будівельному паспорті, виданому на імя ОСОБА_6 на плані кооперативу «Лісник», однаковим чином відмічено відразу два гаража, один з яких є металевим, а один цегляним. В суді апеляційної інстанції представник гаражного кооперативу також пояснював, що за життя у ОСОБА_6 в користуванні був також і металевий гараж. За наявності означених доказів не є можливим ідентифікувати приналежність спірного гаража померлому за відсутності правовстановлюючих документів, які були б видані на імя ОСОБА_6 з зазначенням технічних його характеристик.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності від 28 листопада 2011 року ОСОБА_3, відповідачу по справі, належить цегляний гараж № 17 загальною площею 40,1 кв.м. в гаражному кооперативі «Лісник», який розташований в місті Луцьку на вул. 8-го Березня за № 8а ( а.с.96). Даний гараж відповідач набув не в порядку спадкування, а як свідчать письмові докази ,сам його побудував на підставі дозвільних документів виконавчого комітету Луцької міської ради № 826-8 від 17.11.2011 року, що стверджується будівельним паспортом на забудову земельної ділянки для будівництва цегляного гаража № 17 в гаражному кооперативі «Лісник» в якому забудовник зазначений як ОСОБА_3

Крім того, в суді апеляційної інстанції представник гаражного кооперативу, ствердив той факт, що відповідач по справі є членом гаражного кооперативу «Лісник», на підставі поданої ним письмової заяви про прийняття його в члени від 11.04.2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ( ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу(ч. 1 ст. 16 ЦК України)

Однак, всупереч ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не надала доказів того, що спірний гараж, увійшов до спадкової маси, що залишилась після смерті ОСОБА_6 та яким чином порушуються її права відповідачем, оскільки останній довів, що на спірний гараж він отримав право власності не в порядку спадкування, а відповідно до дозвільних документів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно перевіривши доводи сторін, надавши належну правову оцінку дослідженим доказам та фактичним обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено обставин, які давали б суду можливість ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 гаража та визнати недійсним рішення виконкому Луцької міської ради №826-8 від 17.11.2011 року та свідоцтва про право власності від 28.11.2011 року, оскільки вони є похідними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Клопотання представника відповідача про відшкодування витрат понесених з явкою до апеляційного суду, які підтверджені чеком про оплату пального на АЗС не може бути задоволене, оскільки не підтверджена належними доказами сума яку просять відшкодувати. Зокрема не надано доказів щодо транспортного засобу, яким здійснено доїзд до місця проведення судового засідання, розхід пального у даному транспортному засобі на 100 км, відстань від місця проживання відповідача до місця проведення судового засідання.

Відшкодування добових, про які заявлено клопотання про їх відшкодування, не може бути задоволене, оскільки поняття добові застосовується до працівника, який відбув у відрядження у іншу місцевість у звязку з виконанням ним трудових обовязків.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: