_________________________________________________________________________________________________________________ Справа № 520/6325/15-ц
Провадження № 2/520/6064/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Цапенко О.П., Єгорової Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

05.05.2015 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, в якому ОСОБА_2 просить суд визнати договір позики у формі розписки від 03.09.2013 року на суму 35000 доларів США недійсною.

ОСОБА_2 в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 03 вересня 2013 року ОСОБА_1 запросивши його до свого кабінету в присутності громадянина по імені Тимофій, погрожуючи життю дітей, змусив його написати під диктовку розписку про те, що він отримав у нього - ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 35000 доларів США, нібито за те, що саме ця сума була викрадена громадянином ОСОБА_3, за дії якого відповідав бухгалтер ТОВ «Ільтур», директором в свою чергу котрого був ОСОБА_2 Надалі ОСОБА_2 дізнався про те, що ОСОБА_1 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до нього про стягнення грошових коштів за вказаною розпискою, за якою він насправді не отримував грошових коштів, у звязку з чим він вимушений був звернутись до Київського районного суду міста Одеси з позовом, в якому просить суд визнати розписку від 03.09.2013 року недійсною з підстав того, що вона була написана без його волі, під примусом та він мав психічний тиск зі сторони ОСОБА_1

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.05.2015 року відкрито провадження по справі на підставі позовної заяви ОСОБА_2 та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 04.06.2015 року обєднано цивільну справу за № 501/6207/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, яка знаходиться в провадженні Іллічівського міського суду Одеської області та цивільну за № 520/6325/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, яка знаходиться в провадженні Київського районного суду міста Одеси, в одне провадження. Обєднаній цивільній справі № 501/6207/14-ц, присвоєно номер № 520/6325/15-ц.

Після отримання Київським районним судом міста Одеси цивільної справи № 501/6207/14-ц з Іллічівського міського суду Одеської області, якій присвоєно номер справи № 520/6325/15-ц, вбачається, що в рамках розгляду вказаної справи за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 подавав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, однак матеріали справи не містять відомості, що під час розгляду справи Іллічівським міським судом Одеської області зустрічний позов був приєднаний для спільного розгляду з первісним позовом.

Під час розгляду справи Київським районним судом міста Одеси позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та його представник також не наполягали на приєднанні повторного їх позову для спільного розгляду в рамках цивільної справи №520/6325/15-ц.

У звязку з чим, в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа №520/6325/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Надалі під час розгляду справи, ОСОБА_1 уточнював позовні вимоги, та згідно з останньою редакцією позову просить суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики від 03.09.2013 року в гривневому еквіваленті, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та трьох відсотків річних від простроченої суми у загальному розмірі 1632430 гривень 30 копійок.

В обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 03 вересня 2013 року він надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 35000 доларів США, який в свою чергу склав про це розписку, що становить між ними договір позики, за якою зобовязався повернути вказані кошти в строк до 01 червня 2014 року. Після спливу строку для повернення грошових коштів, він ОСОБА_1 неодноразово звертався з вимогою до ОСОБА_2 про повернення боргу, однак його звернення були залишені поза увагою. У звязку з чим, він був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом, в якому також просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 інфляційні витрати за весь час прострочення боргу та три відсотки річних від простроченої суми боргу.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник у судове засідання не зявились, представник ОСОБА_4 надав до суду заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав, проти задоволення позову ОСОБА_2 заперечував, розгляд справи просив суд провести за його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Також представник ОСОБА_1 до вказаної заяви надав письмові пояснення до судових дебатів, в яких зазначив, що стягненню за позовом ОСОБА_1 заявлена саме сума зазначена в розписці від 03.09.2013 року 35000 доларів США, яку позивач просить суд стягнути в гривневому еквіваленті на день постановлення рішення суду.

У судове засідання призначене на 14 березня 2017 року позивач ОСОБА_2 або його представник повторно не зявились, про дату, час та місце проведення судового засідання позивач та його представник ОСОБА_5 повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.34, 36, ц.с. №520/6325/15-ц, ІІІ том), про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що позивач та його представники повторно не зявились в судове засідання, будучи належним чином повідомленими, не сповістивши суд про причини неявки, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14.03.2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, залишено без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Враховуюче вищевикладене, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних та доказів.

Вивчивши, дослідивши та проаналізувавши усі матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

Як встановлено у судовому засіданні, 03 вересня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали розписку, за текстом якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 35000 (тридцять пять тисяч) доларів США, які він ОСОБА_2 зобовязався повернути ОСОБА_1 в строк до 01.06.2014 року.

На підтвердження зобовязань відповідача, позивачем був наданий до суду для огляду оригінал вказаної розписки від 03 вересня 2013 року.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 було визнано, що розписку було написано саме ним, та надана розписка складає між ним та ОСОБА_1 договір позики, у звязку з чим у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, додатковому доказування не підлягають.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Щодо визначення та встановлення виникнення боргового зобовязання у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Судом приймаються пояснення ОСОБА_2 викладені в його позові, який був залишений судом без розгляду, як заперечення проти позову ОСОБА_1

ОСОБА_2 посилався на недійсність договору позики у формі розписки від 03.09.2013 року, з підстав того, що вона була написана без його волі, під примусом та він мав психічний тиск зі сторони ОСОБА_1

Так згідно з частиною 3 статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 3 статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину (ст.231 ЦК України).

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК України).

З урахуванням викладеним норм чинного законодавства України, суд зазначає, що дійсно врегульовано підстави для визнання договору позики недійсним з підстав не одержання грошових коштів та у разі, якщо правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони.

Положеннями ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Докази надаються сторонами та іншими особами, що приймають участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і за якими у сторін та інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України закріплено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення ст. 60 ЦПК України були судом розяснені сторонам, проте ОСОБА_2 не надано жодних доказів на підтвердження своїх посилань та того, що ним вчинений правочин - договір позики від 03.09.2013 року проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку ОСОБА_1, та доказів, що він не отримував насправді грошових коштів.

Оскільки надані ОСОБА_2 витяги з кримінальних проваджень №0000644, 000262, підтверджують наявність кримінальних проваджень, потерпілою особою в яких є ОСОБА_6, ТОВ «Ільтур», та за наслідками наданої до суду про них інформації, не вбачається, що ці провадження стосуються протиправних дій з боку ОСОБА_1

ОСОБА_2 також не надано до суду належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 визнано винним у діях на які посилається позивач, а саме за фактом вчинення і застосування ОСОБА_1 фізичного чи психічного тиску на ОСОБА_2, безпідставного вимагання з ОСОБА_7 грошових коштів, погроз життю та здоровю ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що усі надані від ОСОБА_2 заяви, клопотання, тощо, на підтвердження його звернень до правоохоронних органів про повідомлення незаконних дій з боку ОСОБА_1 до нього, датовані датами після того, як ОСОБА_1 10.12.2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів за договором позики від 03.09.2013 року.

Частиною 1 статті 145 ЦПК України встановлений обовязок суду призначити експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Оскільки ОСОБА_2 посилався на те, що 03.09.2013 року всупереч його волі, внаслідок застосування зі сторони ОСОБА_8 психічного тиску та погроз, ним було написано розписку про те, що він нібито отримав від ОСОБА_1 кошти у розмірі 35000 доларів США, за клопотанням ОСОБА_2, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 21.10.2015 року було призначено по справі комплексну судову авторознавчо-психолого-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої були поставлені наступні питання:

1. Чи виконаний текст розписки від 03.09.2013 року ОСОБА_2 під диктовку інших осіб?

2. Чи спостерігаються в даному тексті ознаки, які можуть свідчити про незвичний психофізіологічний стан ОСОБА_2, під час написання тексту розписку від 03.09.2013 року?

3. Які індивідуально-психологічні особливості має ОСОБА_2?

4. У якому емоційному стані перебував ОСОБА_2 під час написання розписки від 03.09.2013 року?

5. Чи був здатний ОСОБА_2 в момент написання розписки від 03.09.2013 року, з урахуванням визначених обставин, повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями?

6. Чи виконано текст розписки від 03.09.2013 року ОСОБА_2 під впливом збиваючих факторів?

7. Чи перебував ОСОБА_2, в момент написання розписки від 03.09.2013 року, у незвичному стані?

8. Чи страждав ОСОБА_2, в юридично значущій ситуації вчинення правочину, що відбувався 03.09.2013 року, яким-небудь психічним розладом, якщо так, то чи спричинив він вплив на здібність до сприйняття правочину, його юридичних особливостей, прогнозуванню його результатів, регуляцію своєї поведінки?

9. Чи має ОСОБА_2 такі індивідуально-психологічні особливості, як сугестивність, підлеглість, які суттєво знизили чи обмежили його здібність керувати своїми діями в період вчинення правочину, а саме 03.09.2013 року?

12.05.2016 року до Київського районного суду міста Одеси надійшов висновок судово-психіатричних експертів за №141, за висновком якого було встановлено, що ОСОБА_2 під час написання розписки від 03.09.2013 року на хронічний психічний розлад, недоумство, інший, в тому числі тимчасовий розлад психічної діяльності, не страждав, в звязку з чим, був здатен повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Як особа, яка не страждала на психічний розлад ОСОБА_2 був здатен повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями.

Також було повідомлено суд, що оскільки питання 1, 2, 4, 6, 7 зазначені в ухвалі суду не належать до компетенції комплексного психолого-психіатричного дослідження та в штатах КУ «ООМЦПЗ» не передбачена посада судового експерта-почеркознавця, експертна комісія не може дати відповідей на вищевказані питання, які відносяться до компетенції експерта-почеркознавця.

Надалі представником ОСОБА_2 було надано до суду клопотання про призначення додаткової авторознавчо-почеркознавчої експертизи, в якому представник зазначив, що її слід призначити до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

З метою дотримання строків розгляду справи та з економією процесуальних дій, судом було надано запит до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, в якому суд просив повідомити чи проводить вказана експерта установа судові авторознавчо-почеркознавчі експертизи метою дослідження якої є встановлення психічного стану особи під час написання розписки; та у разі проведення такої експертизи суд просив надати орієнтовний перелік вирішуваних питань та які необхідні документи для проведення вказаної експертизи.

01.11.2016 року до суду надійшла відповідь з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз про повідомлення суд, що вказаною експертною установою така експертиза не проводиться, у звязку з відсутністю в інституті фахівців з відповідної галузі знань.

Надалі представник ОСОБА_2 неодноразово змінював клопотання про призначення по справі експертизи, однак після їх подання, представник та особисто ОСОБА_2 так і не зявились до судових засідань не підтримуючи вказаного клопотання, у звязку з чим, суд був позбавлений можливості їх розгляду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає заперечення ОСОБА_2 проти позову ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодним доказом.

Наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.

У звязку з чим, судом приймаються вказані документи, а саме договір позики від 03.09.2013 року у формі розписки, в якості належних та допустимих доказів виникнення боргового зобовязання.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобовязань відповідача позивачем була надана боргова розписка.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що дійсно ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 за договором позики від 03.09.2013 року грошові кошти в сумі 35000 доларів США, строком до 01.06.2014 року, які в обумовлений термін повністю не повернув, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 03.09.2013 року в сумі 35000 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

У звязку з чим, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає заборгованість за договором позики від 3 вересня 2013 року у розмірі 941150 гривень, що еквівалентно 35000 доларів США за курсом НБУ на день постановлення рішення суду (100 доларів США = 2689,4568; 35000*26,89=941150).

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат за час прострочення сплати коштів, суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, у зв'язку з чим норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні. Суму боргу за договором, визначену в іноземній валюті, стягується на користь позивача у гривневому еквіваленті станом на день ухвалення рішення суду, таким чином на користь позивача стягується сума боргу з урахуванням зростання курсу долара США.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних від простроченої суми, суд вважає їх обґрунтованими, оскільки стягнення 3% річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) не є санкцією (неустойкою), а є способом захисту майнового права, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов'язання.

Щодо розрахунку трьох відсотків річних, суд зазначає, що процентна ставка від простроченої суми становить 3% річних, період з 02.06.2014 року по 14.03.2017 року, розраховується за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів], де: [Сума боргу] сума простроченого боргу; [Процентна ставка] проценти річних; [Кількість днів] різниця між датою розрахунку та датою виникнення прострочення зобовязання.

Розрахунок 3% процентів за користування коштами в сумі 941150 гривень 00 копійок здійснюється з період з 02.06.2014 року по 14.03.2017 року, кількість днів 1016, та становить в сумі 78592 гривні 00 копійок (941150,00*3,00%/100%/365*1016=78592,00).

У звязку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних за період 02.06.2014 року по 14.03.2017 року у розмірі 78592 гривні 00 копійок.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 гривні 00 копійок.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212- 215 ЦПК України, ст. ст. 526, 533, 536, 625, 1046, 1047 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму боргу за договором позики від 3 вересня 2013 року у розмірі 941150 (девятсот сорок однієї тисячі ста пятдесяти ) гривень, 3% річних за період 02.06.2014 року по 14.03.2017 року у розмірі 78592 (сімдесяти восьми тисяч пятсот девяносто двох) гривень, а всього 1019742 (один мільйон девятнадцять тисяч сімсот сорок дві) гривні.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 3654 гривень.

В іншій частині позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які були відсутні під час проголошення рішення суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий Калініченко Л. В.