Справа № 645/3902/17
Провадження № 2/645/2200/17
02 листопада 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Горпинич О.В.,
секретар судового засідання Денісенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та приведення сторін у первісний стан,
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, яким просила розірвати договір довічного утримання, укладений 24.06.2017 року між нею та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3. В обґрунтування позову посилалася на те, що згідно вказаного договору відповідач взяв на себе зобовязання довічно утримувати її, забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення визначена в договорі у розмірі 500 грн.. Натомість вона передала відповідачу у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,4 кв.м, в тому числі житловою 44,4 кв.м. Відповідач не виконує взяті на себе обовязки, які передбачені договором, не звертає уваги на її потреби і стан здоровя, не забезпечує харчуванням, медикаментами, необхідною допомогою, і взагалі відмовляється доглядати її. За станом здоровя позивачка не може свободно пересуватися, відповідач жодного разу не провідав її, не доглядав.
На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.
У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, посилаючись на обставини викладені вище.
Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлявся про час та місце розгляд справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вислухавши позивача, свідка, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 746 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Згідно зі ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (ч. 1 ст. 749 ЦК України).
Статтею 750 ЦК України передбачено, що набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду).
У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.
За статтею 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду:
1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.
Згідно зі ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів ( ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
24.06.2017 року укладено договір довічного утримання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передає у власність набувачу ОСОБА_2 квартиру № 224, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Амосова, б. 9, взамін чого ОСОБА_2 зобовязується надавати віджувачеві довічно матеріальне забезпечення та догляд. Ця квартира складається з трьох жилих кімнат, житловою площею 44,4 кв.м, загальною площею 62,4 кв.м..
Згідно п. 5 цього договору, набувач зобовязується забезпечити утримання та догляд довічно відчужувача, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та залишивши її безкоштовне довічне проживання в усій цій квартирі. Вартість харчування, одягу та необхідної допомоги, сторони, встановили у розмірі 500 грн. на місяць.
Пунктом 9 договору довічного утримання передбачено, що договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов та відмови від добровільного розірвання однією із сторін в судовому порядку.
Матеріали справи не містять і відповідач не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про належне виконання нею зобовязань за договором довічного утримання з часу його укладення і до дня звернення позивача до суду.
Факт не виконання відповідачем умов договору довічного утримання підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_4
Так, свідок ОСОБА_4, попереджений про кримінальну відповідальність, пояснив, що після укладення договору довічного утримання ОСОБА_5 приходила до ОСОБА_1 один раз та принесла продуктів десь на 100,00 грн. та другий раз прийшла та принесла продуктів, проте на яку суму не відомо. З 24 липня 2017 року ОСОБА_2 більше не приходила, ніякої допомоги не надавала, продукти харчування не купувала.
Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір.
Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим.
Рішення, які доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано доказів та спростування доводів позивача.

Отже, за встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність розірвання договору довічного утримання з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, оскільки відповідачем не надано доказів належного виконання нею, як набувачем зобов'язань за укладеним договором, зокрема щодо надання матеріальної допомоги на утримання позивача, щотижневого забезпечення продуктами харчування, надання побутових послуг, забезпечення ліками та надання медичної допомоги.

Що стосується вимоги позивача про повернення сторін у первісний стан, то суд вважає обраний ОСОБА_1 спосіб захисту таким, що не ґрунтується на законі, і відповідно в цій частині у задоволенні позову слід відмовити, оскільки в силу ч. 1 ст. 756 ЦК України, юридичним наслідком розірвання договору довічного утримання є автоматичний перехід права власності до колишнього власника без вчинення ним будь-яких додаткових дій.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання (догляду) від 24 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 2158.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

В решті вимог відмовити.

Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.

Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя