Справа № 489/469/17
Номер провадження 2/489/970/17
РІШЕННЯ

Іменем України

13 березня 2017 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про виселення без надання іншого житлового приміщення,

встановив

В січні 2017 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. З моменту розірвання шлюбу відповідач перестав бути членом сім'ї позивача проте продовжує проживати в її квартирі. Через те, що відповідач до теперішнього часу займає вищевказане житло, позивач позбавлена можливості проживати в ньому.

Позивач просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення відповідача з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти позову.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.09.2002. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.10.2016 шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.12.2003 позивач придбала квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст.ст. 317, 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на момент придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Таким чином, враховуючи те, що квартиру придбано в період дії Кодексу про шлюб та сім'ю України та на час перебування сторін у шлюбі, майно не поділено, суд приходить до висновку, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, а тому відповідач як співвласник не може бути виселений в порядку ст. 391 ЦК України.

Частиною першої статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Однак, згідно зі статтею 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Більш того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил допустимості засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами.

Під порушенням правил співжиття слід розуміти не просто створення певних незручностей для мешканців будинку чи безпосередньо для власника, а вчинення умисних дій, пов'язаних із зневагою до соціальних норм сумісного проживання. Зневага до соціальних норм сумісного проживання - це вчинення сварок, бійок, нанесення образ, ігнорування вимог про дотримання тиші, тощо. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є достатньою підставою для виселення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач є колишнім членом сім'ї власника будинку і тому може бути виселений лише на підставі ст. ст. 9, 157 ЖК України у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, чи в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Позивачем не надано суду доказів того, що було зафіксовано порушення відповідачем громадського порядку, правил співжиття тощо і до нього застосовувались заходи впливу різними органами.

Тому суд приходить до висновку про недоведеність підстав позову, а саме передбачених ст. 116 ЖК УРСР.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 212-214, 224, 225 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв