Провадження № 22ц/790/245/17 Головуючий 1 інст. Скотар А. Ю.
Справа № 2-1179/10 Доповідач Бровченко І.О.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Бровченко І.О.,

суддів Карімової Л.В., Малінської С.М.,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошового боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2009 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою в обґрунтування якої зазначила, що 20 вересня 2005 року вона позичила ОСОБА_1 і ОСОБА_4 3700 доларів США про що складений відповідний договір позики, а останні зобовязались повернути кошти до 20 серпня 2006 року. Крім того, 09 квітня 2008 року вона уклала з відповідачами договір позики, за яким останні отримали як солідарні відповідачі 12070 грн. та зобовязались повернути кошти у строк до 09 жовтня 2008 року.

Відповідачі борг за жодним з договорів не повернули, від виконання свого зобовязання ухиляються. Позивачка просить задовольнити позов та стягнути з відповідачів солідарно 3700 доларів США та 37277,95 грн. (з урахуванням відсотків та штрафних санкцій) за договорами позики, а також судові витрати.

В подальшому позивач неодноразово збільшувала позовні вимоги, які предявила безпосередньо до ОСОБА_1, так як ОСОБА_4 померла, та просила стягнути з ОСОБА_1 загальну суму заборгованості за обома договорами у розмірі 41522 грн., штраф в розмірі 48500 грн., 3% річних у розмірі 4359 грн., інфляційні витрати в розмірі 35498 грн., відсотки за користування грошовими коштами - 15713 грн., а також судові витрати.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2010 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3700 доларів США, що в еквіваленті складає 31165 грн. 26 коп. та 12528 грн. 66 коп. за вказаними договорами позики, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2011 року заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2010 року скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку.

Відповідач про день та час слухання справи сповіщалась належним чином за останнім відомим місцем проживання, однак до суду не зявилась, про причини неявки не повідомила

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 загальну заборгованість за договором позики від 20 вересня 2005 року в розмірі 95232 грн. 68 коп. та 13742 грн. 86 коп. в якості стягнення боргу за договором позики від 09 квітня 2008 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Рішення суду ОСОБА_3 Ф не оскаржувала.

Відповідач та її представник по справі відповідно до правил ст. 74 ЦПК України неодноразово поштою викликались у засідання апеляційного суду за наявними у справі даними про їх місце проживання та реєстрації. Всупереч своїх процесуальних обов'язків повістки не отримували, ніяких заяв щодо зміни свого місця проживання до суду не надавали, що свідчить про їх відсутність за місцем реєстрації, внаслідок чого за змістом абз. 5 ч. 5 зазначеної статті ЦПК України вважається, що судова повістка вручена їм належним чином.

З урахуванням вимог закону щодо дотримання розумних строків розгляду справи судом апеляційної інстанції та враховуючи положення ст. ст. 157, 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що з гідно договору позики від 20 вересня 2005 року ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4, ОСОБА_1, а останні прийняли валютні цінності в розмірі 3700 доларів США на строк до 20 серпня 2006 року (а.с. 5).

Пунктом 3 договору позики від 20 вересня 2005 року за прострочення виконання зобовязання по поверненню позики позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф в розмірі 50 грн. за кожний день прострочення.

Крім того, 09 квітня 2008 року позивач уклала з відповідачами договір позики, за яким передала останнім 12070 грн. строком до 09 жовтня 2008 року (а.с. 6).

Пунктом 5 договору позики від 09 квітня 2008 року передбачено, що якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та 3% річних від простроченої суми.

До звернення до суду позивач направляла на адресу відповідачів вимогу про повернення коштів (а.с. 7-14).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 померла 13 липня 2008 року (а.с. 61).

Відповідно до розписки, наданої представником відповідача, яка має кілька дат, а саме 18 лютого 2008 року та 10 жовтня 2008 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу від 04.08.- 3000 грн.

Крім того, під час судового розгляду справи до суду надана фотокопія договору позики від 20 вересня 2005 року з відмітками про отримання позивачем за період з 20 жовтня 2005 року по 08 липня 2006 року за вказаним договором 1200 доларів США (а.с. 55-56).

Позивачем не заперечувався факт часткового повернення коштів відповідачами, доказів зворотного не надано.

Згідно розрахунків суду першої інстанції сума боргу за договором позики від 20 вересня 2005 року становить 2500 доларів США, що за офіційним курсом долара США до гривні на день ухвалення рішення складає 19974 грн. 50 коп. Загальна сума відсотків, розрахованих згідно вимог ст. 1048 ЦК України, за період з 20 серпня 2006 року по 31 січня 2011 року становить 8968 грн. 93 коп.; сума 3% річних за період за період з 20 серпня 2006 року по 31 січня 2011 року становить 2768 грн. 46 коп.; інфляційні втрати у розмірі 15020 грн. 79 коп. та штраф у розмірі 48500 грн. згідно п. 3 договору позики.

За договором позики від 09 квітня 2008 року судом першої інстанції визначено розмір заборгованості у розмірі 9070 грн., 3 % від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України - 409 грн. 96 коп. та 4262 грн. 90 коп. - сума інфляційного збільшення.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань за договорами позики не виконала, на неї слід покласти обовязок повернути суму позики, сплатити проценти за користування позикою, три проценти річних за неналежне виконання грошових зобовязань, відшкодувати інфляційні втрати, а також штраф відповідно до вимог п. 3 договору позики від 20 вересня 2005 року.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції судова колегія погодитись не можна.

Відповідно до ст.ст. 1046 - 1050 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 16 травня 2011 року ОСОБА_1 через приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 направила ОСОБА_3 заяву щодо прийняття у 5-денний строк з дня отримання цієї заяви частку боргу в сумі 7040 грн., що є еквівалентом 880 доларів США, та підписати відповідну заяву у приватного нотаріуса. Заява ОСОБА_1 була направлена на адресу позивача 16 травня 2011 року, що підтверджується копією поштового конверту (а.с. 98)

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному зясуванню обставин та не зясував чи отримувала ОСОБА_3 відповідні грошові кошти згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1

В обгрунтування доводів апеляційної скарги представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 було надано корінець квитанції № 03 від 24 червня 2011 року з якого вбачається, що ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 7055 грн. для передачі ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4, що померла 13 липня 2008 року, спадкоємцем після якої є ОСОБА_1, згідно з договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 2497 від 20 вересня 2005 року.

Таким чином, на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції не було враховано погашення грошових коштів у розмірі 7055 грн., що станом на 24 червня 2011 року було еквівалентом 884, 86 доларів США.

З урахуванням вищезазначеного, розмір боргу за договором позики від 20 вересня 2005 року підлягає зменшенню на 884, 86 доларів США, що станом на час ухвалення судового рішення становить еквівалент у розмірі 7069 грн. 85 коп.

Крім того, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат за договором позики від 20 вересня 2005 року виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, визначення в договорі грошових зобовязань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, повязаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.

Суд першої інстанції в порушення ст.ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що предметом договору позики від 20 вересня 2005 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ОСОБА_4 були грошові кошти в іноземній валюті та положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, інфляційних втрат може бути застосоване лише у разі прострочення грошового зобовязання в гривні.

З урахуванням вищезазначеного судова колегія прийшла до висновку, що у задоволені позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 інфляційних втрат за договором позики від 20 вересня 2016 року у розмірі 15020 грн. 79 коп. слід відмовити.

В іншій частині заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2012 року щодо стягнення заборгованості за договорами позики підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано частково погашення боргу у розмірі 3000 грн. є безпідставними та спростовуються судовим рішенням, з мотивувальної частини якого вбачається, що судом першої інстанції була врахована розписка на суму 3000 грн. щодо отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу від 04.08.

Посилання в апеляційній скарзі, що внаслідок часткового погашення боргу на суму 7055 грн. повинні бути зменшити розмір 3 процентів річних за неналежне виконання грошових зобовязань, є помилковими. За матеріалів справи та заочного рішення Московського районного суду м. Харкова вбачається, що 3 проценти річних за договором позики від 20 вересня 2005 року були стягнуті судом першої інстанції за період з 20 серпня 2006 року по 31 січня 2011 року, а грошові кошти ОСОБА_1 були внесені на депозитний рахунок приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 24 червня 2011 року, у звязку з чим відсутні підстави для зменшення трьох процентів річних за неналежне виконання грошових зобовязань.

Доводи апеляційної скарги, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з відповідача процентів за користування позикою у відповідності до вимог ст. 1048 ЦК України, висновків суду не спростовують. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики не визначений розмір процентів. При цьому суд першої інстанції правильно вважав, що, враховуючи те, що договором позики розмір плати за користування нею не встановлено, а обставин, передбачених ч. 2 ст. 1048 ЦК України, не вбачається, тому обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ, які були стягнуті судом у гривні, а не в доларах США.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судова колегія здійснює розподіл витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 за розгляд справи у суді першої інстанції та розподіл судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; порушив і неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2017 року.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 26 січня 2012 року змінити в частині розміру грошових коштів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 та судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 86884 грн. 90 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 868 грн. 85 коп.

В іншій частині заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 Геннадійовича судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 243 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -