Справа № 363/3836/16-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/4970/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 47 02.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

02 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Білоконь О.В.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Краснолиманської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Лиманської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Краснолиманської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання дитини.

Позивач зазначала, що з 01 вересня 2007 року вона з відповідачем з ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2016 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказувала, що після розірвання шлюбу син проживав разом з нею у м. Лиман Донецької області, де навчався в першому класі Лиманської загальноосвітньої школи I-III ступенів №4. Проте відповідач, у вересні 2016 року без її згоди перевіз дитину до місця свого проживання у с.Демидів Вишгородського району Київської області та влаштував на навчання до іншої школи. Вважає, що для найкращого забезпечення інтересів сина він повинен проживати з матір`ю, оскільки вона має час для того щоб відводити дитину до школи, займатися його вихованням, вона має стабільний самостійний дохід, проживає у квартирі, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. Відповідач не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання їх сина, не може забезпечити умови для нормального розвитку дитини та її утримання. Також зазначала, що відповідач під час проживання з сином свідомо налаштував його проти матері та негативно характеризує її, що відображається на вихованні дитини та не сприяє розвитку у нього поваги до матері.

З урахуванням уточнення позовних вимог ОСОБА_5 просила визначити місце проживання малолітньої дитини з нею за адресою: АДРЕСА_1.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітньої дитини з ним, посилаючись на те, що у вересні 2016 року перевіз дитину за місцем свого проживання у с.Демидів Вишгородського району Київської області за його згодою, який не хотів залишатися за місцем проживання матері. Зазначав, що він не обмежує дитину у спілкуванні з матір`ю, а навпаки сприяє цьому та не заперечує щоб мати приїжджала в буд-який час до сина і проводила з ним час. Вважав, що дитина має проживати з ним, оскільки він має достатній дохід, за місцем свого проживання у житловому будинку, в якому дитина проживала з дня народження та зареєстрована, створені умови для його проживання та розвитку, дитина навчається у другому класі Демидівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, де має багато друзів. На його думку, мати не може створити належні умови для виховання та розвитку дитини, оскільки за своїм місцем проживання у м.Лимани Донецької вона не зареєстрована, не має власного житла, проживає в орендованій квартирі та офіційно не працює.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визначити місце проживання дитини з нею, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір оренди квартири, якою вона користується, закінчується 01 вересня 2017 року, оскільки строк дії цього договору продовжений до 01 вересня 2018 року. Також вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність у неї стабільного доходу, оскільки вона працює неофіційно та має достатній дохід. При цьому вказує, що перевага одного з батьків у матеріальних та житлово-побутових умовах не може бути достатньою підставою для визначення місця проживання дитини. Зазначає, що суд помилково послався на думку дитини як на самостійну підставу для визначення місця її проживання з батьком. Вказує, що суд не звернув уваги на те, що дитина є малолітньою та потребує більше догляду матері, ніж батька, а тому вважає, що у даному випадку перевага матері перед батьком щодо визначення місця проживання дитини є пріоритетною. Крім того, зазначає, що судом не встановлено передбачених законом виняткових обставин для розлучення малолітньої дитини з матір`ю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, суд першої інстанції виходив із того, що це найбільше відповідатиме інтересам дитини, оскільки батько має постійне місце проживання та стабільний дохід, за місцем проживання батька створено всі необхідні умови для належного розвитку дитини, забезпечення всіх її потреб, створено стабільні умови проживання та відчуття захищеності, а також дитина сама виявила бажання проживати з батьком і таке бажання не суперечить її інтересам.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 01 вересня 2007 рокуОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 серпня 2016 року було розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Встановлено, що з часу народження дитина була зареєстрована та проживала за місцем реєстрації батька: АДРЕСА_3.

В подальшому до 22 серпня 2016 року дитина проживала з матір'ю та бабусею ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2. Вказаною квартирою ОСОБА_5 користується на підставі договору оренди. Кімнати в квартирі мебльовані, знаходяться в задовільному стані. В квартирі чисто, тепло, затишно, є побутова техніка та посуд. Для дитини облаштовано особисте місце для відпочинку, місце для занять і ігор, є дитячий одяг, взуття, засоби особистої гігієни, іграшки та книжки. Умови для проживання малолітньої дитини задовільні. Зазначені обставини підтверджуються атом обстеження умов проживання від 27 січня 2017 року, складеного за наслідками проведення обстеження членами комісії Служби у справах дітей Лиманської міської ради Донецької області (а.с.94) та договором оренди від 01 серпня 2016 року (а.с.89-90).

По справі встановлено, що з 01 вересня 2015 року по 07 травня 2016 року дитина навчалася у 1-А класі Лиманської загальноосвітньої школи №4. Мати дитини постійно цікавилася його навчанням та відповідно ставилася до її виховання, регулярно відвідувала школу, про що свідчить характеристика на дитину від 27 січня 2017 року (а.с. 96).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 працює на посаді продавця-консультанта в магазині «Продукти-374» у м. Лиман Донецької області, отримує заробітну плату близько 4 000 грн. на місяць, за місцем роботи та місцем проживання характеризується позитивно. Вказані обставини підтверджуються даними довідки товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» від 21 лютого 2017 року, довідки про доходи від 22 червня 2016 року, даними характеристики по місцю роботи та місцю проживання (а.с. 91- 93).

З 27 червня 2017 року ОСОБА_5 звільнена з посади продавця-консультанта за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України, що підтверджується листом товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» №523-ОК від 04 липня 2017 року (а.с.130).

Висновком органу опіки і піклування Лиманської міської ради №06 від 22 лютого 2017 року визнано за можливе визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 спільно з матір`ю ОСОБА_5 (а.с.95).

Також судом першої інстанції встановлено, що у вересні 2016 рокувідповідач ОСОБА_4 перевіз сина за його згодою за місцем свого проживання у с.Демидів Вишгородського району Київської області, який не хотів залишатися за місцем проживання матері.

Відповідно довідки № 136 від 21 листопада 2016 року ОСОБА_6 навчається у Демидівській загальноосвітній школі I-III ступенів з 06 вересня 2016 року.

Малолітній ОСОБА_6 проживає та зареєстрований у АДРЕСА_3 разом батьком ОСОБА_4, бабусею ОСОБА_7 та тіткою ОСОБА_8 У вказаному будинку, який забезпечений водопостачанням, газопостачанням та електропостачання, дитина має свою окрему кімнату. Батько в повній мірі виконує свої батьківські обов'язки, належним чином займається навчанням, вихованням та розвитком сина. Вказані обставини підтверджуютьсяактом обстеження умов проживання та виховання дітей від 24 листопада 2016 року, складеного за наслідками проведення обстеження членами комісії Служби у справах дітей Вишгородської районної державної адміністрації (а.с.49) та довідкою Демидівської сільської ради від 13 грудня 2016 року №1279 (а.с.50).

Батько ОСОБА_4 військовий пенсіонер, є учасником бойових дій, за місцем проживання та за місцем проходження служби зарекомендував себе з позитивної сторони, про що свідчить характеристика за місцем проживання № 856 від 13 грудня 2016 року та службова характеристики від 22 березня 2016 року (а.с.50, 52).

Відповідно до довідки Управління пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області №167 від 13 червня 2017 року ОСОБА_4 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Київській області і отримує пенсію по інвалідності в розмірі близько 2 800 грн. (а.с.54).

Згідно з даними довідки Вишгородського районного центру зайнятості №276 від 13 червня 2017 року ОСОБА_4 з 23 серпня 2016 року зареєстрований як безробітний та отримує допомогу в розмірі близько 5 800 грн. щомісячно (а.с.53).

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області №266 від 29 травня 2017 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_4 (а.с.109).

Відповідно до ч.ч.4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому Європейський Суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Колегія суддів з цього робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Також положеннями п.1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб , щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Також згідно зі ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до положень ст. 12 Конвенції, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Так, судом першої інстанції було заслухано малолітнього ОСОБА_6, який пояснив, що йому більше подобається проживати у с.Демидів разом з батьком та відвідувати там школу, в якій він має багато друзів. Маму він любить, з нею спілкується по телефону та планує їздити до неї на літні канікули.

Тому суд дійшов вірного висновку, що така думка дитини не суперечить її інтересам.

Також про необхідність проживання дитини з батьком у суді першої інстанції підтвердила провідний фахівець із соціальної роботи, психолог ОСОБА_9, яка із розмови з малолітнім ОСОБА_6 встановила, що він має бажання проживати у с.Демидів та спілкуватися з обома батьками. Мати періодично приїздить до дитини та провідує його, спілкується по телефону. Проте переїжджати до матері в Донецьку область не бажає та має надію на примирення батьків. Для гармонійного морального та психічного розвитку дитині необхідні стабільні умови проживання, відчуття захищеності, підтримка найближчих для неї людей, якими він вважає обох батьків.

Окрім того, колегія суддів враховує, що вимоги позивача ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини з нею за адресою: АДРЕСА_1 суперечать її поясненням в суді апеляційної інстанції про те, що вона фактично проживає в смт Іванків Київської області із чоловіком, з яким має намір створити сім`ю. Також позивач зазначила, що саме в смт Іванків вона забирає дитину для побачень, проте в смт Іванків не має зареєстрованого місця проживання.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, які свідчать про те, що місце проживання батька відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини, оскільки за місцем проживання батька забезпечено розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі та відповідає збереженню її зв'язків із сім'єю, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визначення місяця проживання дитини з батьком, а не з матір`ю.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 працює неофіційно та має достатній дохід, а тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність у неї стабільного доходу, не заслуговують на увагу, оскільки позивач відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України на надала суду належних та допустимих доказів того, що вона має достатні доходи для утримання дитини. При цьому, колегія суддів вважає, що надана позивачем виписка ПАТ КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку за період з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року (а.с.97-100) не є належним доказом на підтвердження стабільного доходу позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд помилково послався на думку дитини, як на самостійну підставу для визначення місця її проживання з батьком, є необґрунтованими, оскільки з рішення суду вбачається, що при вирушенні спору суд відповідно до ст.171 СК України вислухав думку дитини та з урахуванням встановлених обставини справи дійшов висновку, що думка дитини про бажання проживати за місцем проживання батька не суперечить її інтересам.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив передбачених законом виняткових обставин для розлучення малолітньої дитини з матір`ю, а тому позивач вважає, що суд безпідставно розлучив дитину з матір'ю, є необґрунтованими з таких підстав.

Під забороною розлучення дитини з своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією прав дитини та Конвенцією.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року (справа № 761/29113/14-ц), яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Оскаржуваним рішенням суду лише визначено місце проживання дитиниз батьком та не позбавлено матір ОСОБА_5 права на спілкування з дитиною, турботу про неї, а також права на участь у її забезпеченні.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді