Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/640/17 Головуючий у 1 інстанції: Бондаренко І.В.
№ провадження 22-ц/778/2916/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: відділ реєстрації фізичних осіб по Хортицькому району УДПФО департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, відділ по Хортицькому району служби у справах дітей Запорізької міської ради, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: відділ реєстрації фізичних осіб по Хортицькому району УДПФО департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, відділ по Хортицькому району служби у справах дітей Запорізької міської ради, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення, який згодом уточнив.

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 30.10.2015 року.

Крім нього у квартирі зареєстровані відповідачі.

Зазначав, що ОСОБА_5В в квартирі не проживає з січня 2016 року, квартплату та комунальні послуги не сплачує, станом квартири не цікавиться.

Відповідач ОСОБА_6 та її діти ОСОБА_7,ОСОБА_8 проживають у спірній квартирі та систематично псують та руйнують належну йому на праві власності квартиру. В добровільному порядку виселятись з квартири не бажають.

Враховуючи вищевикладене позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: м. Запоріжжя, вул. задніпровська, 42 кв. 39 шляхом зняття з реєстрації; виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_2, без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування АДРЕСА_3 (колишня Задніпровська) у м. Запоріжжя.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_9, до другого шлюбу ОСОБА_10, після укладення шлюбу позивач змінив своє прізвище з ОСОБА_10 на Харламов, що вбачається з наданих суду свідоцтв про народження позивача, про шлюб ОСОБА_10 та ОСОБА_11, після чого мати позивача ОСОБА_10 змінила своє прізвище на ОСОБА_11, та про шлюб позивача.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є дітьми ОСОБА_9 та ОСОБА_11, тобто позивач та відповідачі є братом та сестрами по матері.

Згідно даних департаменту реєстраційних послуг, позивач, відповідач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 зі своїми малолітніми дітьми ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та проживають у ІНФОРМАЦІЯ_3 /колишня Задніпровська/ в м.Запоріжжі.

Згідно ордеру №39 від жовтня 1970 року квартиру АДРЕСА_4 /колишня Задніпровська/ в м.Запоріжжі отримала ОСОБА_12 на сім»ю з трьох осіб на себе, свого сина ОСОБА_13 та мати ОСОБА_14.

12 березня 2004 року ОСОБА_8 /ОСОБА_13/ Л.Т. отримала вказану квартиру у свою власність, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Хортицькою районною адміністрацією м.Запоріжжя 12.03.2004 року.

30 жовтня 2015 року ОСОБА_9 згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_15, подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_4 /колишня Задніпровська/ в м.Запоріжжі ОСОБА_3, який здійснив державну реєстрацію свого права власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до ст.47 Конституції України кожен має право на житло.

Право на житло здійснюється громадянами у порядку, визначеному Житловим Кодексом України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до ст.ст.71,72 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона відсутня в цьому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин.

Відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

У відповідності до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

При цьому, відповідно до ст.405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В даному випадку встановлено, що відповідач ОСОБА_5 у належній позивачу квартирі більше одного року з січня 2016 року не проживає без поважних причин, а відтак втратила право користування квартиру АДРЕСА_4 /колишня Задніпровська/ в м.Запоріжжі, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 7 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_6 є членом сім»ї нинішнього власника квартири ОСОБА_3, оскільки доводиться йому рідною сестрою по матері, та була членом сім»ї попереднього власника квартири своєї матері ОСОБА_9, крім того, відповідач ОСОБА_6 вселилась у спірну квартиру з часу свого народження, спільно проживала з колишнім власником житла своє матір»ю ОСОБА_9 та вела з нею спільне господарство, чого позивач не оспорює, постійно проживає та зареєстрована в цій квартирі і по даний час.

Отже ОСОБА_6 з моменту вселення в квартиру набула права користування вказаною квартирою.

Крім цього, норми ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають право дитини на житло, діти члени сім»ї наймача або власника жилого приміщення - мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст.11 цього Закону батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

З огляду наведеного судова колегія вважає, шо суд дійшов до обгрунтованого висновку, що підстав для визнання ОСОБА_6 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування спірною квартирою, не вбачається.

Відповідно до ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.157 ЖК УРСР членів сім»ї власника жилого будинку /квартири/ може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В ході розгляду справи позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_6 та її неповнолітні діти систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2017 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: