Справа № 154/254/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Лященко О.В.
Провадження № 22-ц/773/299/17 Категорія: 47 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Федонюк С.Ю., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Лимар Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» про визнання недійсними та скасування технічної документації, державного акта на право приватної власності на землю та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за апеляційною скаргою позивача на рішення Володимир-Волинського міського суду від 13 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 13.01.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не навів підстав та не надав належних доказів недійсності державного акта на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 площею 437 кв. м. та 57 кв. м., виданого 16.01.2002 року ОСОБА_4, як і не надав доказів, які б підтверджували недійсність технічної документації 2013 року, переоформленої з ОСОБА_4 на ОСОБА_3, яка була виготовлена в існуючих межах фактичного розподілу земельної ділянки та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, виданий 25.07.2013 року відповідачу ОСОБА_3

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право спадщину за заповітом від 10.10.1989 року належить 2/6 частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.7). Дана обставина підтверджується також копією реєстраційного посвідчення від 16.10.1989 року (а.с.6). Стара назва вулиці - Лазо, згідно довідки №52 від 06.07.2015 року за підписом начальника Управління містобудування та архітектури виконкому міської ради, перейменова на вул. Стубелевича, а вуличний номер жилого будинку з НОМЕР_1 змінений наНОМЕР_2 по цій же вулиці (а.с.14).

4/6 частин вказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами належала матері позивача - ОСОБА_4, з якою він 03.02.1999 року уклав договір про порядок користування жилим будинком між співвласниками (а.с.8)

Як вбачається з копії державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 29.08.1995 року, позивачу на підставі рішення Володимир-Волинської міської ради від 11.05.1995 року №176 належить земельна ділянка площею 341 кв. м. для обслуговування жилого будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 (а.с.9).

Згідно із державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 від 16.01.2002 року, ОСОБА_4 на підставі рішення Володимир-Волинської міської ради від 20.12.2001 року №467 належить земельна ділянка площею 494 кв. м. для обслуговування жилого будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 (а.с.61).

Відповідно до договору дарування частки житлового будинку від 25.07.2013 року ОСОБА_4 безоплатно передала у власність відповідачу ОСОБА_3 належні їй 4/6 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 кадастровий номер земельної ділянки 494 кв. м., призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, навколо житлового будинку, що дарується - НОМЕР_5 (а.с.135).

У відповідності до договорів дарування земельної ділянки від 25.07.2013 року, ОСОБА_4 передала безоплатно у власність відповідачу ОСОБА_3, належні їй дві земельні ділянки, а саме: площею 437 кв. м. та 57 кв. м., які розташовані по АДРЕСА_1 і призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, із кадастровими номерами земельних ділянок НОМЕР_5 та НОМЕР_6 відповідно (а.с.136, 138).

Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.07.2013 року підтверджується реєстрація права власності за ОСОБА_3 на вказані земельні ділянки (а.с.137, 139).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 23.08.2016 року, ОСОБА_4 22.08.2016 року померла, у зв'язку з чим ухвалою місцевого суду від 03.10.2016 року провадження в даній справі в частині вимог до неї закрито (а.с.109).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 у своїх вимогах вказував на те, що межі земельної ділянки в схемі розподілу між двома співвласниками, яка є складовою технічної документації на право власності на землю та на підставі якої ОСОБА_4 був виданий державний акт на право приватної власності на землю, яку вона, як зазначалося, згодом подарувала ОСОБА_3, з ним як суміжним землекористувачем не погоджувались і його підпис був підроблений, а тому вказаний державний акт та технічну документацію в силу наведених обставин слід визнати недійсними. Крім того, покликався на те, що витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності на земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, видані ОСОБА_3 у порушення ст. 198 ЗК України, ст. 59 Закону України «Про землеустрій», Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, яка затверджена Державним комітетом України із земельних ресурсів та зареєстрована у Міністерстві юстиції 16.06.2010 за №391/17686.

Згідно із ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем рішення Володимир-Волинської міської ради від 20.12.2001 року №467 на підставі якого ОСОБА_4 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 494 кв. м. для обслуговування жилого будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 недійсним не визнавалось, що вже саме по собі у відповідності до наведених правових норм не дає підстав для визнання виданого на підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 від 16.01.2002 року.

Крім того, ст. 16 ЦК України, в якій міститься перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, відсутній такий спосіб захисту як визнання недійсними технічної документації на право власності на землю та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності на земельні ділянки, оскільки останні не є правочинами в розумінні ЦК України і в даному випадку є лише підставою для оформлення певного права або підтвердження державної реєстрації певного права за особою.

Фактично, заявлені позивачем позовні вимоги зводяться лише до того, що підпис в акті встановлення та узгодження меж між землекористувачами земельних ділянок по АДРЕСА_1 від 05.12.2001 року (а.с.59), яка є складовою технічної документації на право власності на землю, оформленої на ім'я померлої ОСОБА_4, зроблений не ним, а іншою особою, що свідчить про те, що межі земельної ділянки, із ним як суміжним землекористувачем не погоджувались. На підтвердження даної обставини позивач надав висновок експерта НДКЦ УМВС України у Волинській області від 02.10.2015 року (а.с.10-12).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із клопотання ОСОБА_2, датованого 22.08.2016 року, в якому він заперечував щодо застосування строків позовної давності (а.с.104), останній сам визнає, що на прохання своєї матері ОСОБА_4 в кінці 2001 року поставив свій підпис в межах погодження земельних ділянок, скільки вона надала йому в 1993 році заповіт (а.с.53) на свою частину житлового будинку, який згодом передарувала разом із земельними ділянками відповідачу по справі ОСОБА_3 Існування такого погодження підтверджується ще й тим, що у 1995 році за такою ж схемою розподілу, відображеною в згаданому акті від 05.12.2001 року, відбулася передача у власність позивача частина закріпленої за вищевказаним будинком земельної ділянки площею 341 кв. м. (а.с.9). Інша частина земельної ділянки відповідно до цієї схеми в грудні 2001 року була передана у власність ОСОБА_4 (а.с.61).

Отже, наведені вище обставини спростовують покликання та надані позивачем докази про те, що з ним як суміжним землекористувачем не погоджувались межі земельної ділянки ОСОБА_4, оскільки він це визнав сам, що свідчить про суперечливість та непослідовність позиції позивача щодо заявлених вимог та вказують на те, що саме йому належить підпис в акті встановлення та узгодження меж між землекористувачами земельних ділянок по АДРЕСА_1 від 05.12.2001 року. З цих підстав не приймається до уваги наданий позивачем висновок експерта від 02.10.2015 року.

Оскільки позивач ОСОБА_2 не навів підстав та не надав будь-яких доказів, які б підтверджували порушення його прав як суміжного землекористувача, місцевий суд прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні його позову.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду від 13 січня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: