АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2017 м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» Івасенко Соломії Михайлівни, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марини Олександрівни, служби у справах дітей Чернівецької міської ради про визнання договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 червня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_4 у січні 2017 року звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

Зазначав, що акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство

Справа №727/738/17 Головуючий у 1-й інстанції Смотрицький В.Г.

Провадження №22-ц/794/824/17 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Категорія 27

«УкрСиббанк», та ОСОБА_3 вчинено договір про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0 для придбання квартири АДРЕСА_2.

Правочин забезпечений договором між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрованим в реєстрі за № 4772, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_2.

Вважав, що наведений договір є неукладеним, не містить зазначення істотних умов розміру основного зобов»язання, строку і порядку його виконання.

Зазначав, що на час вчинення правочину був малолітнім.

Договір між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4772 укладений без дозволу органу опіки та піклування.

Посилався на те, що оспорюваний правочин звужує обсяг його майнових прав, порушує охоронювані законом інтереси щодо квартира АДРЕСА_2.

Просив визнати договір між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4772, недійсним.

Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, службу у справах дітей Чернівецької міської ради ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 20 березня 29017 року.

Також Шевченківський районний суд м.Чернівці ухвалою від 14 червня 2017 року змінив статус, залучивши до участі у справі відповідачем ОСОБА_3, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 червня 2017 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався положеннями ст.17 Закону України «Про іпотеку», п.3 ч.2 ст.177 СК України, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» та вважав, що відсутні правові підстави для визнання договору між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4772 недійсним, правочин укладений з дотриманням вимог законодавства.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на правила ч.3 та 4 ст.29 ЦК України та зазначив, що місцем проживання ОСОБА_4 на час вчинення оспорюваного договору було місце проживання батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_1, право ОСОБА_4 користування квартирою АДРЕСА_2 виникло після укладення договору між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4772.

Водночас судом першої інстанції встановлено, що істотні умови договору між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4772 відповідають вимогам Закону України «Про іпотеку», правочин містить посилання на договір між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0, у якому встановлено основне зобов»язання.

Відповідно до ч.1 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає наведеним нормам.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 27 та 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_4, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання договору між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4772 недійсним.

При цьому підставою позову ОСОБА_4, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, зазначалося, що договір суперечить нормам п.3 ч.2 ст.177 СК України, ч.3ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ч.1 ст.224ЦК України, вчинений без попередньої згоди органу опіки та піклування, не містить істотних умов, визначених ст.18 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Встановлено, що акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 вчинено договір про надання споживчого кредиту від 19 червня 2008 року №0 для придбання квартири АДРЕСА_2 (а.с.146-152).

Правочин забезпечений договором між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрованим в реєстрі за № 4772, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

У п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За положеннями статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні:1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Судом першої інстанції встановлено, що місцем проживання ОСОБА_4 на час вчинення оспорюваного договору було місце проживання батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_1 (а.с.29, 31).

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Отже, за змістом зазначеної норми матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них місце проживання фізичної особи, яка не досягла чотирнадцяти років, презюмується за місцем їх проживання.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не вважається безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що батьки ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не проживали у АДРЕСА_3, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості про інше постійне місце проживання батьків ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на час вчинення договору між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4772.

Водночас доводи ОСОБА_4 щодо непридатність будинку АДРЕСА_1 для проживання не стосуються обставин набуття ОСОБА_4 права користування квартирою АДРЕСА_2 та не спростовують висновки суду першої інстанції про те, що право ОСОБА_4 користування квартирою АДРЕСА_2 виникло після укладення договору між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4772.

Крім того, час батько ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного договору не визнавав право малолітнього ОСОБА_4 на проживання квартирі АДРЕСА_2.

Так, за змістом п.1.4 договору між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4772 іпотекодавець стверджує, що членів сім»ї дітей, які б мали право проживання (особистий сервітут, встановлений ст.405 ЦК України) немає. Зміст законодавства щодо права дітей членів сім»ї на проживання (особистий сервітут) та те, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування та правові засади вчинення правочину без надання такої згоди нотаріусом роз»яснений.

Також з матеріалів справи вбачається, що реєстрацію ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 здійснено у серпні 2008 року (а.с.11), тобто після вчинення правочину.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 на час вчинення договору між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4772 не набув право користування квартирою АДРЕСА_2, посвідчення правочину не потребувало попередньої згоди органу опіки та піклування.

З огляду на наведене не можна погодитися з доводами ОСОБА_3 про те, що договір між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4772 звужує обсяг існуючи прав ОСОБА_4 та порушує охоронювані законом інтереси щодо квартири АДРЕСА_2, гарантії збереження права на житло.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на застосування норм ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки за змістом судового рішення судом першої інстанції здійснено посилання на п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином помилка щодо зазначення ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» є опискою.

Також не можна погодитися з доводами ОСОБА_4 щодо неправильного застосування п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку».

За змістом п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною

(сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент

вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який

не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент

вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких

відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх

укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не

отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно,

якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна

його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову

про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину

не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже, доводи ОСОБА_4 на те, що договір між акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 іпотеки №88456, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. 19 червня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4772 неукладений, не дає підстав для визнання його недійсним.

З огляду на викладене судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Кулянда М.І.

Одинак О.О.