Категорія - цивільна
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання кредитного договору недійсним, -

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання недійсним з моменту укладення Кредитного договору № 61 від 02.11.2007, укладеного між сторонами. Позов обґрунтовано тим, що згідно умов вказаного договору Банк надав Позичальнику грошові кошти у сумі 200 000,00 доларів США 00 центів, що складає еквівалент 1 010 000,00 гривень за курсом НБУ на момент укладення договору, в порядку і на умовах, визначених цим договором.

При укладенні кредитного договору №61 від 02.11.2007 відповідачем в порушення ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», пп. 2.1, 2.5, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України №168 від 10.05.2007, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»:

- передано оригінал кредитного договору № 61 від 02.11.2007 не в повному обсязі (без додатку № 2);

- не було надано в письмовій формі повну та достовірну інформацію про умови кредитування;

- надано недостовірний розрахунок сукупної вартості кредиту;

- шляхом вчинення дій, що мають ознаки нечесної підприємницької практики, введено позивача/позичальника, як споживача, в оману стосовно типу та характеру щомісячних платежів та повноважень позивача, з метою вплинути на свідомий вибір;

- всі валютні ризики за оскаржуваним договором було покладено виключно на позивача, як споживача.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено; визнано недійсним з моменту укладення кредитний договір № 61 від 02.11.2007, укладений між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення норм чинного законодавства, ненадання належної правової оцінки кредитному договору.

Ключовими є наступні доводи апеляційної скарги.

Заявник зазначає, що позивачка до моменту укладення була ознайомлена зі змістом кредитного договору №61, погодилась з його умовами, які повністю відповідають положенням чинного законодавства, та уклала його без заперечень.

Вказує, що доводи позивача про несправедливість окремих умов кредитного договору є повністю безпідставними та необґрунтованими, непідтвердженими жодним доказом по справі. Відповідачем не було допущено порушення як принципу рівності сторін договору, так і загальних засад цивільного законодавства.

Заявник вважає, що ОСОБА_3 як позичальник за кредитом мала повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вартості усіх сукупних витрат за договором для здійснення позичальником свідомого вибору схеми, виду та валюти кредитування, а отже, позичальник був ознайомлений та погодився з порядком видачі кредитних коштів, визначення плати за кредит та встановленими відсотковими ставками.

Також заявник наголошує, що у заочному рішенні судом не наведено мотивів прийняття висновку експерта, як головного доказу по справі.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» відхилити, а заочне рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1, який просив залишити в силі заочне рішення районного суду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», суд першої інстанції виходив з відсутності підстав вважати, що розрахунок сукупної вартості кредиту наведений в Додатку №2 до Кредитного договору №61 від 02.11.2007 складено з дотриманням вимог Постанови Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 №168.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не може апеляційний суд через невідповідність висновків суду обставинам справи і, як наслідок, неправильне застосування норм матеріального права.

Судом по справі встановлено, що між ВАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", правонаступником якого є ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (далі по тексту Банк), та ОСОБА_3 02.11.2007 було укладено кредитний договір №61 (далі по тексту Кредитний договір), за умовами якого Банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 200 000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних, строком по 02.07.2017 (а.с. 233-240 т.1).

Датою надання кредиту є дата зарахування Банком кредитних коштів, визначених п. 1.1. цього Договору на поточний рахунок позичальника, зазначений у п. 2.1.2. цього договору (п. 2.1.3. Кредитного договору).

Сума кредиту була перерахована на рахунок вказаний в п. 2.1.2 Кредитного договору 05.11.2007, згідно меморіального ордеру №23064 (а.с. 23 т. 1).

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод про внесення змін до Кредитного договору:

Договір №1 від 10.06.2008(а.с. 241 т. 1);

Договір №2 від 12.07.2008 (а.с. 242 т. 1);

Додатковий договір №3 від 01.08.2008 (а.с. 245 т. 1);

Додаткова угода №4 від 25.11.2008 (а.с. 246 т. 1);

Договір про внесення змін №5 від 11.08.2009 (а.с. 249 т. 1).

Зокрема, згідно Договору №2 від 12.07.2008 за користування кредитними коштами встановлювалася плата в розмірі 16% річних та згідно Додаткової угоди №4 від 25.11.2008за користування кредитними коштами встановлювалася плата в розмірі 17% річних, і відповідно складались графіки погашення заборгованості по кредиту і відсотках до Кредитного договору згідно зміненої процентної ставки, які містять підпис позичальника (т.1 а.с.242-244, 246-248).

Відповідно до п.2.9.3. Кредитного договору, підписанням цього договору Позичальник стверджує, що він попереджений про можливі коливання курсів валют відносно національної валюти та погоджується нести валютні курсові ризики, що можуть виникнути під час купівлі іноземної валюти з метою погашення кредиту.

Відповідно до п.5.3. Кредитного договору, підписанням цього договору, Позичальник стверджує про те, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від Банка інформацію, визначену ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Згідно п/п. 6.1.1. п. 6.1. позичальник гарантує, що на момент укладення цього договору він має право на укладання цього договору і виконання своїх зобов'язань по ньому і відсутні будь-які обставини, що обмежують його право укласти і виконати цей договір.

Цей договір відображає повне розуміння сторонами предмету цього Договору та інших питань зазначених в ньому. Банк, на виконання вимог Постанови Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», перед укладенням цього договору надав Позичальнику інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Банк, в Додатку № 2 до цього договору, який є його невід'ємною частиною, надав Позичальнику детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань Позичальника, зазначивши повну інформацію, надання якої вимагається Постановою № 168 (пункти 7.2., 7.12., 7.13. Кредитного договору).

Зазначене в пунктах 7.12., 7.13. Кредитного договору підтверджується підписом ОСОБА_3 у Додатку № 2 (т.1 а.с. 250-252), який є невід'ємною частиною Кредитного договору і у відповідності до його умов містить:

перелік та вартість сукупних послуг при отриманні та обслуговуванні кредиту , як на користь Банку, так і на користь третіх осіб;

детальний розпис періодів та платежів за кредитом;

реальну процентну ставку;

абсолютне значення подорожчання кредиту.

Згідно висновку експерта №1926//16-24 від 22.12.2016, складеного за результатами проведеної по справі судово-економічної експертизи, документально і нормативно не підтверджується розрахунок абсолютного значення подорожчання кредиту в розмірі 188 806,26 грн., наведений в Додатку №2 до Кредитного договору №61 від 02.11.2007 року.

Документально та нормативно не підтверджується розрахунок реальної процентної ставки у розмірі 1,21%, наведений в Додатку №2 до Кредитного договору №61 від 02.11.2007 року.

В шапці Додатку №2 до Кредитного договору №61 від 02.11.2007 року наведено ануїтетний платіж в розмірі 1 667,00 дол. США, а в Додатку № 1 до Кредитного договору №61 від 02.11.2007 року та в таблиці Додатку №2 до Кредитного договору №61 від 02.11.2007 року застосовано диференційний платіж.

Відсутні підстави вважати, що розрахунок сукупної вартості кредиту наведений в Додатку №2 до Кредитного договору №61 від 02.11.2007 складено з дотриманням вимог Постанови Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 №168.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення Кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Згідно п.п. 2.1., 2.4., 2.5. глави 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 (далі по тексту - Правила), банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке:

а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу;

б) умови кредитування, зокрема:

можливу суму кредиту;

строк, на який кредит може бути одержаний;

мету, для якої кредит може бути використаний;

форми та види його забезпечення;

необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача;

тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо);

переваги та недоліки пропонованих схем кредитування;

в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням:

процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо);

варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги;

можливості та умов дострокового повернення кредиту;

г) інші умови, передбачені законодавством.

Інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо).

Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Як вбачається з матеріалів справи, в день укладення Кредитного договору позичальником було підписано повідомлення про умови споживчого кредитування, згідно якого ОСОБА_3 ознайомилась із загальними умовами споживчого кредитування, в якому були зазначені місцезнаходження Банку та контактні дані, описані наявні програми кредитування, їх умови та відмінності, види забезпечення повернення кредитів, строки кредитування, можливі суми кредиту, процентні ставки за кредитами, можливість дострокового повернення споживчих кредитів з описом особливих умов такого повернення (т. 1 а.с. 55-57).

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення Кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається, зокрема, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Пунктами 3.1.-3.4. глави 3 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;

перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити:

вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу;

обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо);

про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням;

правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Пунктом 2.5.1. Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується щомісячно до дати, встановленої в графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумі, не меншій суми чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших плат, встановлених в графіку.

Ануїтетний спосіб погашення кредиту передбачає повернення кредитних коштів з нарахованими на них відсотками рівними частками протягом усього терміну кредитного договору.

З Додатку №1 графік погашення заборгованості та Додатку №2 до Кредитного договору вбачається, що щомісячний платіж в сумі 1 667 доларів США здійснюється лише по тілу кредиту, що не свідчить про ануїтетний спосіб погашення кредитної заборгованості в цілому, оскільки ануїтетний платіж включає в себе не лише суму погашення тіла кредиту, а й суму погашення відсотків.

Кредитний договір та додатки до нього (Додаток №1 графік погашення заборгованості та Додаток №2) підписано безпосередньо позичальником ОСОБА_3, що підтверджує надання останній оригіналу примірника Кредитного договору в повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим та оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

Згідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 22 грудня 2016 року, не може бути взятий до уваги як підстава для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору, оскільки питання, поставлені на вирішення даної експертизи стосуються правильності розрахунків і випливають із предмету даного спору.

За положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Загальні підстави визнання недійсним правочину і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегульовувати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно з ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Особистий підпис позивача свідчить про те, що вона погодилася на всі умови, які зазначені у кредитному договорі і тривалий час їх виконувала, сплачуючи суми на погашення кредиту. З матеріалів справи вбачається, що протягом дії кредитного договору позивач не зверталася до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз'ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Зі змісту п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», вбачається, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Пунктом 2.9.3. Кредитного договору визначено, що підписанням цього договору позичальник стверджує, що він попереджений про можливі коливання курсів валют відносно національної валюти та погоджується нести валютні курсові ризики, що можуть виникнути під час купівлі іноземної валюти з метою погашення кредиту.

Враховуючи зазначене вище, умови договору щодо валютних курсових ризиків не можна вважати порушенням принципу справедливості та добросовісності і такими, що приводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача і не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ч.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

ОСОБА_3 даним правом не скористалася, прийнявши умови укладеного між нею та банком договору.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що банком було дотримано вказаних вимог закону та сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору про що свідчить підпис позивача на останній сторінці кредитного договору, її підписи на Додатку №1 графік погашення заборгованості по кредиту і відсотках, на Додатку №2 та на повідомленні про умови споживчого кредитування, оскільки ОСОБА_3 систематично сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі згідно умов договору, погоджувалася з умовами кредитного договору, не порушувала питання про його розірвання, то її волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало її внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а отже, не вважала умови договору несправедливими. Правочин було вчинено у письмовій формі відповідно до вимог закону, а сама позивач не заперечувала, що на момент укладення договору мала і в даний час має необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до п. 11 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

До матеріалів справи залучені, надані ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», копії відповідного дозволу, що підтверджує право банку на здійснення валютних операцій та спростовує позовні вимоги в цій частині.

Таким чином, рішення суду першої інстанції на підставі ч. 1 п. 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Відповідно до частин 1, 5 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» підлягає задоволенню, у матеріалах справи наявні належні докази понесення позивачем витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи, то відповідно з ОСОБА_3 на користь «Всеукраїнський Акціонерний Банк» підлягає стягненню 535,92 грн у відшкодування судових витрат

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309 ч. 1 п. 4, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 лютого 2017 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» 535 (п'ятсот тридцять п'ять) грн 92 коп. у відшкодування судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: