Номер провадження: 22-ц/785/222/17
Головуючий у першій інстанції Синегубова А.В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Головне управління державної міграційної служби в Одеській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в органах внутрішніх справ, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 16.10.2003 року,

встановила:

10.10.2003 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з зазначеним позовом в якому просять визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що у зазначену квартиру сторони вселилися як одна сім'я на підставі обмінного ордеру від 26.03.1993 року, виданого ОСОБА_2, яка з 05.04.1993 року є єдиним зі сторін по справі членом зазначеного кооперативу та єдиним власником квартири. Пайовий внесок у зазначений кооператив був сплачений у 1998 році особою, з якою був проведений обмін - колишнім членом кооперативу ОСОБА_6 Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано 07.09.1993 року на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси. ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_5 з травня 1993 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин, що на її думку є підставою для звернення до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 16.10.2003 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язано відділ паспортної та реєстраційної служби зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_5 за зазначеною адресою.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм процесуального права, неправильне застосування матеріального права та неповне з'ясування судом обставин, яки мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції керувався, ст. 71,72 ЖК України, оскільки вважав, що відповідач з травня 1993 року не проживає в квартирі АДРЕСА_1, де він зареєстрований, без поважних причин.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позов. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги про те, що акт від 03.09.2003 року про не проживання відповідача за місцем реєстрації та покази свідків є неналежним доказом оскільки не містять інформації про причини не проживання відповідача на думку колегії суддів є безпідставними з огляду на те, що вказані докази достовірно підтверджують відсутність відповідача за місцем проживання понад 6 місяців, а в розумінні ст.ст. 71,72 ЖК України, тягар доказування поважності не проживання лежить на відповідачеві.

Разом з тим відповідач в апеляційній скарзі визнав що він не проживає за вказаною адресою з 1993 року, а тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. При цьому на вказав жодної обставини яка б вказувала на поважність не проживання відповідача з 1993 по 2017 роки, тобто понад 24 роки.

Посилання апелянта, положення ст.ст.71, 72 Житлового кодексу УРСР не регулюють спірні правовідносини є помилковими.

Доводи апеляційної скарги, щодо підстав для покладення на Відділ паспортної і реєстраційної служби Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області зобов'язання зняти його з реєстраційного обліку, колегія відхиляє з огляду на те, що така зобов'язання покладено в порядку виконання рішення суду, а тому є правомірним, до того ж Відділ паспортної і реєстраційної служби Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області рішення не оскаржував.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Окрім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Одним з основоположних аспектів верховенства права в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод є принцип правової визначеності (певності), який вимагає, серед іншого, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів (принцип правової визначеності як складова справедливого судового розгляду).

У зв'язку з чим перегляд чинного рішення суду, постановленого в 2003 році є порушенням принципу правової визначеності в розумінні п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 16.10.2003 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева