Справа № 128/3301/15-ц Провадження № 22-ц/772/639/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними та скасування запису про їх державну реєстрацію,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що 26 квітня 2005 року вона з ОСОБА_8 уклали договір купівлі-продажу. Так як, земельні ділянки рахувались в користуванні за спадкодавцем ОСОБА_8 - ОСОБА_9, бувшим господарем садиби, не були приватизовані, перебували у власності сільської ради, тому в договорі купівлі-продажу не вказувалось про її продаж спільно з будинком. Планувала вирішити дане питання, як тільки перейде жити в куплене домоволодіння, звернувшись до сільської ради із заявою про безоплатну передачу їй даних земельних ділянок у власність з наданням дозволу на виготовлення на них технічної документації.

Через деякий час, коли вона з сімєю переїхала в придбане помешкання- Олексюк Л.А., їх повідомила, що вона приватизувала на себе вищезазначені земельні ділянки та отримала державні акти на них.

Вказала, що внаслідок введення в оману землевпорядника та голови Іванівської сільської ради, ОСОБА_8 - 13.05.2005 року, рішенням 16 сесії 21 скликання Іванівської сільської ради протиправно було відмінено рішення 14 сесії 21 скликання сільської ради та передано їй земельну ділянку у власність, що дало можливість та підставу останній таємно отримати державні акти на спірні земельні ділянки.

Просила суд визнати державні акти на право власності на земельні ділянки які знаходяться за адресою: с. Іванівка, вул. Леніна, 5, Вінницького району Вінницької області серіями -ЯБ №375761, ЯБ№381537, ЯБ№375760, видані на ім'я ОСОБА_10 (ОСОБА_8А.) недійсними та скасувати запис про їх державну реєстрацію.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 січня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не заявлялися позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом на спірні земельні ділянки.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням 14 сесії 21 скликання від 15.02.1994 року Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_9, безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку, яка розташована в с. Іванівка по вул. Леніна, 5 в межах населеного пункту, площею 0,39 га: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0,14 га для ведення особистого підсобного господарства (т.1 а.с.7).

З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.02.2001 року вбачається, що після смерті ОСОБА_9 (15.05.2000 року), будинок №5, який розташований на присадибній земельній ділянці (без зазначення її площі) успадкувала ОСОБА_8 (т.1 а.с.8).

28.03.2005 року ОСОБА_8 власноручно було написано дві письмові розписки, з яких вбачається, що вона отримала від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 3000 доларів США за проданий їй житловий будинок з господарськими спорудами та земельною ділянкою, які знаходяться за адресою: с. Іванівка, вул. Леніна, буд.5, Вінницького районну, Вінницької обл., які належали їй до моменту продажу ОСОБА_2 на правах приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом АВР №083783, посвідченого державним нотаріусом Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_11 21.02.2001 року по спадковій справі № 826/2000р., зареєстрованого в реєстрі за № 1-778 (т.1 а.с.9-10).

26.04.2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами №5, що знаходиться в с. Іванівка, Вінницького району Вінницької області. (т.1 а.с.17-18).

Зазначене домоволодіння 26.04.2005 року було зареєстроване за ОСОБА_2 в БТІ (т.1 а.с.19-20).

13.05.2005 року рішенням 16 сесії 4 скликання Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області у п.1 відмінено рішення 14 сесії 21 скликання сільської ради від 15.02.1994 року «Про передачу безкоштовно у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_9 0,41 га для будівництва та ведення особистого підсобного господарства»;

п.2 переведено земельку ділянку площею 0,41 га в землі запасу сільської ради по вул. Леніна, 5, с. Іванівка, Вінницького району;

п.3 надано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,41 га: 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; - 0,16 га для ведення особистого селянського господарства, вказану у п.2 даного рішення ОСОБА_8;

п.4 ОСОБА_8 замовити виготовлення технічної документації по видачі державного акту на право приватної власності на землю протягом шести місяців (т.1 а.с.21).

19.12.2005 року видано Державні акти на право власності на земельні ділянки (два для ведення особистого селянського господарства та для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд), що розташовані за адресою: вул. Леніна, 5, с. Іванівка, Вінницького району, Вінницької області: серій ЯБ №375760, ЯБ №375761, ЯБ №381537 на ім'я ОСОБА_10 на підставі рішення Іванівської сільської ради від 22 серпня 2005 р. 17 сесії 4 скликання (т.1 а.с.11-16).

Рішенням №18 від 12.05.2006 року 1 сесії 5 скликання Іванівської сільської ради Вінницького району, Вінницької області відмінено вищезазначене рішення 16 сесії 4 скликання від 13.05.2005 року (т.1 а.с.22-23).

З копії спадкової справи №229/10 року, вбачається, що ОСОБА_10 померла 26.01.2010 року. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру в м. Вінниці та чотири земельні ділянки, спадщину прийняли і рівних частках (по 1/2) її діти ОСОБА_6, ОСОБА_7, шляхом отримання свідоцтв про право на спадщину за законом. Мати померлої ОСОБА_4 спадщину не прийняла (т.1 а.с.192-243).

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі ст.120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача ОСОБА_2 порушені, а позовні вимоги є доведеними, так як встановлено, що 26.04.2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами №5, що знаходиться в с. Іванівка, Вінницького району Вінницької області, нотаріально посвічений, що зареєстроване в БТІ 26.04.2005 року (т.1 а.с.17-20).

На момент укладення договору купівлі продажу будинку, земельні ділянки, згідно рішення 14 сесії 21 скликання Іванівської сільської ради, Вінницького району, Вінницької області від 15.021994 року, були безкоштовно передані у приватну власність ОСОБА_9, тобто знаходились у її користуванні, оскільки за час свого життя вона їх не приватизувала. Фактично ОСОБА_2 за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, набула права власності на будівлю, споруду і стала власником земельних ділянок на тих самих умовах, на яких вони належали ОСОБА_9. Позивачу необхідно було зразу ж після укладення договору купівлі продажу звернутись до сільської ради з заявою про безкоштовну передачу у приватну власність земельних ділянок, однак заяви вчасно нею написано не було.

З матеріалів справи вбачається, що за заявою ОСОБА_10 їй, 13.05.2005 року рішенням 16 сесії 4 скликання Іванівської сільської ради Вінницького району надано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,41 га: 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; - 0,16 га для ведення особистого селянського господарства, та зобовязано замовити виготовлення технічної документації по видачі державного акту на право приватної власності на землю протягом шести місяців (т.1 а.с.21).

Дії ОСОБА_10, щодо написання заяви про передачу їй земельних ділянок і винесення в звязку з цим рішення сесії є незаконним, оскільки її мама, ОСОБА_9, земельні ділянки не приватизувала, вони знаходились в її користуванні, на час написання заяви і винесення сесією рішення ОСОБА_2 була вже власником будинку по вул. Леніна, 5, в с. Іванівка, Вінницького району, Вінницької області. Про це ОСОБА_10 (ОСОБА_11) достовірно знала і приховала той факт, що власником будинку є ОСОБА_2

Таким чином, приховування факту продажу жилого будинку ОСОБА_10 призвело до незаконного винесення 13.05.2005 року рішення 16 сесії 4 скликання Іванівської сільської ради, Вінницького району яким надано безоплатно у власність земельні ділянки останній, а в послідуючому отриманні нею 19.12.2005 року недійсних державних актів: серії ЯБ №375760, ЯБ №375761, ЯБ №381537(два для ведення особистого селянського господарства та для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд).

Крім того, Іванівська сільська рада не мала законних підстав своїм рішенням 16 сесії 4 скликання від 13.05.2005 року скасовувати рішення 14 сесії 21 скликання сільської ради від 15.02.1994 року, та передавати безкоштовно у власність земельну ділянку площею 0,41 га: 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; - 0,16 га для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_8, оскільки з розяснень, викладених в п.п.8,18,18-1 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вбачається, що при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Вище наведене свідчить, що на даний час рішення 16 сесії 4 скликання від 13.05.2005 року та рішення 1 сесії 5 скликання від 12.05.2006 року Іванівської сільської ради, Вінницького району є незаконними, єдиним законним рішенням у даному спорі є рішення 14 сесії 21 скликання від 15.02.1994 року, яким було передано безкоштовно ОСОБА_9 у приватну власність земельну ділянку, яка розташована в с.Іванівка, Вінницького району по вул.Леніна,5 , в межах населеного пункту, площею 0,39 га: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 0,14 га для ведення особистого підсобного господарства.

Незаконними є і державні акти: серії ЯБ №375760, ЯБ №375761, ЯБ №381537, які видані на підставі незаконного рішення 16 сесії 4 скликання від 13.05.2005 року Іванівської сільської ради, Вінницького району, та запис про їхню державну реєстрацію.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Також ст. 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, за загальним правилом, перебіг строку на звернення до суду починається від дня виникнення права на звернення до суду, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Правовий припис «в межах строку звернення до суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Встановлення таких строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними певних дій, передбачених законами України не зловживаючи ними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежена, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Також, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу».

У пп..3 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивачу ОСОБА_2 було відомо про порушення свого права та існування оспорюваних державних актів з 2006 року, оскільки як вбачається з рішення №18 від 12.05.2006 року 1 сесії 5 скликання Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, яким скасовано рішення 16 сесії 4 скликання від 13.05.2005 року, вирішувалось питання відносно того, що вона купила житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Леніна, буд.5 в с. Іванівка, Вінницького районну, Вінницької обл. але земельна ділянка не перейшла у її власність. Позивач писала заяву про скасування рішення сесії, тим більше, що сільським головою на той час був її чоловік ОСОБА_3.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6, ОСОБА_12 у своїй заяві від 06 грудня 2016 року просили застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволені позовних вимог (т.1 а.с.173).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позовні вимоги є доведеними, однак враховуючи заяву про застосування строків, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строки позовної давності. Будь-яких беззаперечних доказів щодо поважності пропущення строку позовної давності позивач не надав.

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними та скасування запису про їх державну реєстрацію відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: підпис ОСОБА_13

Судді: підписи ОСОБА_14

ОСОБА_15

Згідно з оригіналом: ОСОБА_13