Провадження № 2/522/154/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

«3» березня 2017 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Грищук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментних платежів на утримання колишньої дружини,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, просить стягнути з відповідача аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання колишньої дружини інваліда дитинства II групи, в розмірі 1/5 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісяця, посилаючись на такі обставини. Сторони перебували у шлюбі з 14 лютого 2004 року, втім шлюб сторін розірвано рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10.03.2015 року по справі № 522/16482/14-ц (провадження №2/522/3613/15), яке набрало законної сили 23.03.2015 року. Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3, яка народилася 17.02.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про народження, 1-БП № 084130 від 17.02.2004 року. Після розірвання шлюбу, донька залишилась проживати з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2016 по справі №522/4239/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу). При цьому, позивач є інвалідом дитинства II групи й непрацездатним, тому особисто потребує матеріальної допомоги.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказував на те, що позивач на даний час не працює, має на утриманні непрацездатних батьків-пенсіонерів й, за рахунок власних накопичень, сплачує аліменти на утримання спільної з позивачкою дитини. Вказував на безпідставність й необґрунтованість вимог й тверджень сторони позивача.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, у задоволенні вимог якого слід відмовити з наступних причин.

Сторони ОСОБА_1 до ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який, згідно з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.03.2015 року по справі № 522/16482/14-ц (провадження №2/522/3613/15), яке набрало законної сили 23.03.2015 року, розірвано.

Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3, яка народилася 17.02.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про народження, 1-БП № 084130 від 17.02.2004 року. Після розірвання шлюбу, донька залишилась проживати з матір'ю, та знаходиться на її та відповідача утриманні.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2016 по справі №522/4239/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу).

Втім, вказане рішення суду змінене судом апеляційної інстанції, яким ухвалено нове від 18.10.2016 року, яким рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2016 року змінено в частині визначення розміру стягуваних аліментів з «1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж тридцять відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно» на «у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно» з врахуванням сплачених ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, платежів у загальному розмірі 69986,00 гривень з підстав викладених у цьому рішенні апеляційного суду Одеської області.

Згідно зі ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Положеннями ст. 76 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. 77 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед.

Втім, як вже встановлено судом, між сторонами вже існував спір з приводу виплати аліментних платежів відповідачем на користь позивача, наслідком вирішення якого є рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 18.10.2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментних платежів на утримання неповнолітньої дитини.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, що встановлені під час розгляду тієї справи, додатковому дослідженню й доказуванню не підлягають.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Спори у вказаних справах є повязаними, ґрунтуються стороною позивача на одних і тих самих доказах.

У відповіді Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України, доданій позивачкою до позову, зазначено тільки про те, що у певний період ОСОБА_1 за звичайним закордонним паспортом громадянина України кілька разів перетинав державний кордон України для виїзду у м. Стамбул, м. Дубай, м. Мінськ. Жодної інформації про мету виїздів, зокрема, що ці виїзди будь-яким чином пов'язані із працею відповідача на суднах дальнього плавання іноземних судновласників за контрактами чи інформації про заробіток, вказана відповідь також не містить.

Так, судом апеляційної інстанції надано правову оцінку доказам про перетин державного кордону України відповідачем, відповідно до змісту якого зазначено, що «висновок суду першої інстанції на підставі інформації Державної прикордонної служби про неодноразовий перетин кордону без будь-яких інших даних, в тому числі щодо мети подорожей та щодо роботи відповідача, про стабільну роботу відповідача на посаді електромеханіка на судах далекого плавання іноземних судновласників не ґрунтується на матеріалах справи і є припущенням суду першої інстанції, на підставі якого суд не вправі ухвалювати рішення».

Під час розгляду цієї справи стороною позивача так само не надано доказів щодо мети подорожей й роботи відповідача, повязаної з цими відїздами за кордон.

Окрім цього, посилання сторони відповідача на працевлаштування ОСОБА_2 у компанії «ОСОБА_4 ІНК» також не знайшло свого підтвердження, оскільки відповідно до змісту індивідуального трудового договору, укладеного відповідачем з вказаною компанією, що представлений сторонами судові, робота відповідача за цим договором триватиме півроку й розпочиналася 02 лютого 2013 року.

Втім, вказаний договір не містить відомостей про місце працевлаштування відповідача та розмір його заробітку станом на час вирішення спору.

Додатково судом враховано, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2016 року становить 1074 гривень.

При цьому, з виписки з рахунків позивачки в Одеському ОУ АТ «Ощадбанк», доданих ОСОБА_1 в обґрунтування її позову, вбачається, що розмір матеріальної допомоги, яку вона отримує від органів Пенсійного фонду України по інвалідності, станом на 2016 рік не є меншою за розміром, встановленого прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Таким чином матеріальна допомога, яку позивачка отримує по інвалідності відповідає розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для вказаної категорії осіб.

Додатково судом враховано, що за твердженням самої позивачки, вона є інвалідом з дитинства. Наведене свідчить, що обставини, що спонукають для додаткових витрат й підтримання нормального життєвого укладу у позивачки виникли не під час перебування у шлюбі з позивачем, не внаслідок цього шлюбу й не протягом року після припинення шлюбних відносин між сторонами.

За правилом ч. 2 статті 77 СК України після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Суд зобовязаний взяти до уваги той факт, що на утриманні відповідача також перебувають його непрацездатні батьки, які вправі розраховувати на надання їм також утримання від свого сина.

В оцінці розміру доходів відповідача для цього суду має преюдиційне значення рішення апеляційного суду Одеської області в частині висновку про те, що нині дохід цієї особи є нерегулярним та мінливим, що позбавляє доводи позивача про наявність іншої добре оплачуваної роботи будь-якої доказової сили (а.с. 109-111).

Для вирішення справи не другорядне значення має оцінка поведінки позивача. Зокрема, за висновком МСЕК (а.с. 7) позивачці рекомендовано роботу із скороченим робочим днем або індивідуальним графіком роботи, втім, незважаючи на це позивачкою таку роботу не обрано, не використано можливості для отримання самостійного заробітку (доходу), який би міг покращити її матеріальний стан, надати додаткові кошти для її утримання та самостійного задоволення своїх потреб. Суд має оцінити не на користь добросовісної поведінки позивача її звернення до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон разом з дитиною, що не обґрунтовано нагальною та незаперечною потребою в цьому.

Втім, зазначені судом обставини мають другорядний характер, оскільки аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобовязання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності усієї сукупності юридичних умов перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Вказане узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15.

Таким чином, аналізуючи у своїй сукупності вказані норми права й представлені суду докази, беручи до уваги відсутність юридичних складових сукупності певних умов, визначених в постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивачки у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 75-77 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60-62, 88, 212-215, Цивільного процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментних платежів на утримання колишньої дружини відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. ПОГРІБНИЙ

03.03.17