Провадження № 2/359/490/2017
Справа № 359/8055/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 травня 2017 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Степаненко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Міністерство юстиції України та ОСОБА_3, про оскарження нотаріального акта, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськраойнного суду з вищезазначеним позовом про оскарження нотаріального акта, вчиненого ОСОБА_2 міською державною нотаріальною конторою, та після уточнення позовної заяви 30.03.2017 року уповноваженим представником позивача ОСОБА_4, просила суд визнати недійсним, як такий, що вчинено з порушенням нотаріальний акт, вчинений ОСОБА_2 міською державною нотаріальною конторою під час оформлення спадкової справи №48/2015 стосовно спадкодавця ОСОБА_1 для цього:

- скасувати, як передчасну, постанову державного нотаріуса ОСОБА_5 від 29.09.2016 року, вих.№1320/02-31 про відмову у видачі свідоцтва про права на обовязкову частку непрацездатної вдови ОСОБА_1;

- змінити заяву спадкоємця ОСОБА_1 від 13.02.2015 вх.№103 про прийняття спадщини, що міститься в спадковій справі №48/2015, яку було складено державним нотаріусом ОСОБА_5, вказавши, що: «ОСОБА_1 має право на обовязкову частку у спадковому майні. Цією заявою ОСОБА_1 повідомляє, що бажає отримати свідоцтво про право на спадщину на обовязкову частку»;

- змінити заяву спадкоємця ОСОБА_1 від 06.08.2015 вх.№686 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом виключення двох останніх абзаців перед словом «Прошу…»;

- зобовязати відповідача у визначений строк подати звіт про виконання судового рішення;

- стягнути з відповідача судові витрати на користь позивача (а.с.45-46218-220).

Своє звернення до суду позивач обґрунтовує наступним. 30 грудня 2014 року на 67 року життя від онкозахворювання помер чоловік позивача, інвалід 1 групи ОСОБА_6. Заява від 13.02.2015 року вх.№103, що міститься в спадковій справі №48/2015, яку було складено державним нотаріусом ОСОБА_5 та підписано спадкоємцем, позивачем ОСОБА_1, є доказом, який свідчить про помилку правового характеру під час надання ОСОБА_2 міської державною нотаріальної конторою консультації щодо оформлення спадщини, оскільки в даній заяві зазначено, що спадкоємців, передбачений ст.1241 ЦК не має. Наприкінці літа позивач дізналась про ймовірне порушення своїх прав та звернулась до державного нотаріуса ОСОБА_5 з заявою №353/02-31 від 26.09.2016 про видачу свідоцтва на обовязкову частку у спадщині, зокрема на частину квартири №23 за адресою м.Бориспіль вул.Головатого, 3, в якій позивач ОСОБА_1 після офіційної реєстрації шлюбу проживала, починаючи з 2003 року і до моменту відкриття спадщини в 2014 році разом із своїм чоловіком. Однак державний нотаріус своєю постановою від 29.09.2016 року вих.1320/02-31 відмовила непрацездатній вдові не тому, що спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України не має, а тому, що в 2015 року нотаріус зареєструвала дану квартиру за пасинком позивача ОСОБА_3, яку він успадкував згідно заповіту, що був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_2 нотаріального округу Київської області ОСОБА_7 за реєстровим номером №492 від 23.03.2013 року. Позивач звертає увагу, що вона не подавала заяву про відмову від обовязкової частки у спадщині. Позивач зазначає, що нотаріус була зобовязана визначити обовязкову частку у спадщині позивача та, тільки після визначення розміру обовязкової частки у спадщині, на яку позивач має право, державний нотаріус міг видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру іншому спадкоємцю. Позивач також стверджує, що прожила разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 понад 30 років, 11 з яких, починаючи з 2003 року, у зареєстрованому шлюбі. Однак, з матеріалів спадкової справи вбачається, що після тривалого сімейного життя у подружжя не було ніякого спального майна. Згідно матеріалів спадкової справи, в заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.08.2015 року вх.№686 державний нотаріус зазначила, що непрацездатна вдова вказала, що нібито їй відомо правові норми ст.ст.60-70 Сімейного кодексу України, і оскільки спадщина є особистою власністю померлого чоловіка, тому вона не претендує на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Позивач зазначає, що судова практика свідчить про те, що майже все майно, яке спадкодавець залишив своїй дружині, позивачці, - є спільною сумісною власність подружжя. І тому, при визначення розміру обовязкової частки вдови, має враховуватися лише ? частка у спільному майні подружжя. Позивача стверджує, що при оформленні спадщини, коли із документа вбачається, що майно, може бути спільною сумісною власність подружжя, нотаріус повинен зясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на ? частку у спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя, нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. Нотаріус розяснює спадкоємцями померлого, які прийняли спадщину, їх право звернення до суду у випадку, якщо вони оспорюють майнові вимоги того з подружжя, що залишився живим.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав уточнені позовні вимоги, підтвердив викладені в позовній заяві обставини, вважає, що при оформленні спадкової справи державний нотаріус вчинила нотаріальні акти з порушенням вимог ст.1241 ЦК України, «Порядку вчинення нотаріальних дії нотаріусами України», внаслідок чого позивач була позбавлена права на обовязкову частку у спадщині як непрацездатна вдова померлого спадкодавця ОСОБА_6, а також права на частку у спільному майні подружжя, що було нажито спадкодавцем в шлюбі з позивачем: машина, садовий будинок, предмети домашньої обстановки та вжитку, що знаходились в квартирі, право на спадщину на яку оформлено та третю особу ОСОБА_3 Він вважає, що відновити порушені право позивача можливо у зазначений ним спосіб, шляхом внесення відповідних змін до заяв позивача, оформлених державним нотаріусом, а також скасуванням постанови про відмову у видачі свідоцтва на обовязкову частку у квартирі.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори державний нотаріус ОСОБА_8 проти задоволення позову заперечувала з підстав, зазначених в письмових запереченнях проти позову.

Так, відповідно до письмових заперечень відповідача, 13 лютого 2015 року ОСОБА_2 міською державною нотаріальною конторою Київської області була заведена спадкова справа № 48/2015 щодо майна померлого 30 грудня 2014 року ОСОБА_6, на підставі поданих заяв про прийняття спадщини спадкоємцями ОСОБА_1 за № 103 та ОСОБА_3 за №104. ОСОБА_6, який помер 30 грудня 2014 року, за своє життя склав заповіт, посвідчений ОСОБА_9, приватним нотаріусом ОСОБА_2 районного нотаріального округу Київської області 23 березня 2013 року за реєстровим № 492, в якому зазначив, що квартиру № 23 (двадцять три), що знаходиться по вулиці Головатого в місті Борисполі, Київської області заповідає синові ОСОБА_3, інше майно своїй дружині ОСОБА_1, а саме: садовий будинок та земельну ділянку /кадастровий номер :21:081:0085, загальною площею 0,0594 га, що розташована за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, СТ «Сулимівське-1»; транспортний засіб марки ВАЗ 21051, 1981 року випуску, номер шасі (кузова, рами) ХТА210500В0044865, реєстраційний номер НОМЕР_1, грошовий вклад за депозитом (з нарахованими відсотками) 04 січня 2013 року рахунок №0926, що знаходиться на зберіганні Територіального відокремленого безбалансового відділення №10026/0911 ГУ по місту Києву та Київській області АТ «ОЩАДБАНК», та на рахунку №22703.

21 липня 2015 року за реєстровим № 3-1227 ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру №23 (двадцять три), що знаходиться по вулиці Головатого в місті Борисполі, Київської області.

26 серпня 2015 року за реєстровим № 3-1400 ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку № 85 (вісімдесят пять) /кадастровий номер :21:081:0085/ загальною площею 0,0594 га, наданої для ведення колективного садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, СТ «Сулимівське-1»; 26 серпня 2015 року за реєстровим № 3-1406 - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошовий внесок з відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходиться в філії 10026/0911 (023) Територіального відокремленого безбалансового відділення № 10026/0901 ГУ по місту Києву та Київській області АТ «ОЩАДБАНК» на рахунку № 22703, та на автомобіль марки ВАЗ 21051, 1981 року випуску, номер шасі (кузова, рами) ХТА210500В0044865, реєстраційний номер НОМЕР_1. На заповіданий ОСОБА_6 садовий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, Сулимівське-1» та грошовий вклад за депозитом (з нарахованими) відсотками) від 04 к 2013 року рахунок № 0926, що знаходиться на зберіганні Територіального відокремленого безбалансового відділення 0026/0911 ГУ по місту Києву та Київській області АТ «ОЩАДБАНК», спадкоємицею ОСОБА_1 не було надано відповідні документи для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому і свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначене майно нею ще не отримано. Право на обовязкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, згідност.1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті заповідана частка спадщини є меншою від належної йому обовязкової частки. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус визначає коло осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині і витребовує докази, які підтверджують право таких спадкоємців на одержання обовязкової частки. ОСОБА_5, державним нотаріусом ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори, при видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом спадкоємцям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було встановлено, що ОСОБА_1 є непрацездатною вдовою померлого 30 грудня 2014 року ОСОБА_6, але право на обовязкову частку вона не має. При видачі свідоцтв про право на спадщину спадкоємці не бажали робити оціночну вартість майна для визначення обовязкової частки ОСОБА_1 з квартири, оскільки із заповіданого майна вбачається, що доля спадкування за заповітом ОСОБА_1 більша ніж її обовязкова частка у квартирі. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено 20 листопада 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-СГ № 178442, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану ОСОБА_2 міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 501. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). ОСОБА_1 було розяснено зміст цієї статті. На видачу частки в спільному майні подружжя вона не претендувала. Відповідно до законодавства України ОСОБА_1 і не мала права на частку в спільному майні подружжя на квартиру № 23 (двадцять три), що знаходиться по вулиці Головатого в місті Борисполі, Київської області, оскільки квартира була придбана ОСОБА_6 до шлюбу з ОСОБА_1, що підтверджується правовстановлювальним документом на квартиру - свідоцтвом про право власності на житло, виданим ОСОБА_2 міськвиконкомом 30 жовтня 1995 року за №2326, зареєстрованим ОСОБА_2 міжміським бюро технічної інвентаризації 02 листопада 1995 року за № 8156, шляхом приватизації. Оскільки з наданих документів вбачається, що спадкове майно не є спільною сумісною власністю подружжя та дружиною померлого ОСОБА_6 ОСОБА_10 ОСОБА_11 повідомила, що майно є особистою власністю померлого, то і свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя їй не видано.

Відповідач стверджує, що всі свідоцтва про право на спадщину за заповітом видані спадкоємцям відповідно до норм чинного законодавства. Права ОСОБА_1 при оформленні спадщини ні яким чином не були порушені. Дії нотаріуса правомірні та законні.

Третя особа ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Третя особа зазначає, що при звернення до нотаріуса в них з позивачем не виникало спору щодо порядку спадкування, і вони виявляли намір успадкувати кожний свою заповідану їм його померлим батьком ОСОБА_6 частину спадщини. Він звертає увагу, що квартира, яку йому заповів батько, була особистою власністю спадкодавця, а частка у майні, на яку позивач отримала право на спадщину за заповітом значно перевищує за вартістю його частку і це позивачем також не заперечувалось при оформленні спадщини. Вважає, що проведена оцінка спадкового майна це б підтвердила. Він також зазначає, що спір виник з позивачем лише тоді, коли він вирішив продати успадковану квартиру, в якій після смерті його батька залишилась проживати позивач.

Представник залученої позивачем при зверненні до суду третьої особи Міністерства юстиції України в судове засіданні не зявився, про час та місце судового розгляду третя особа повідомлялась належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, а також копію спадкової справи №48/2015, відкритої до май на померлого ОСОБА_6, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що 30 грудня 2014 року у віці 67 років помер спадкодавець ОСОБА_6, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ОК №325286, виданим 06 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ОСОБА_2 міськрайонного управління юстиції (а.с.116).

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дружиною померлого спадкодавця ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-СГ №178442, виданим 20 листопада 2003 року Відділом державної реєстрації актів громадянського стану ОСОБА_2 міського управління юстиції Київської області (а.с.127).

Третя особа ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сином померлого ОСОБА_6, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії ІІ-БК №466615, виданим 21 квітня 1978 року (а.с.131).

Таким чином, відповідно до ст.1261 ЦК України як дружина та син померлого спадкодавця позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_12 є спадкоємцями першої черги за законом.

Крім того позивач та третя особа є спадкоємцями померлого ОСОБА_6 за заповітом.

Встановлено, що за своє життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений ОСОБА_9, приватним нотаріусом ОСОБА_2 районного нотаріального округу Київської області 23 березня 2013 року за реєстровим № 492, в якому зазначив:

- належну йому квартиру АДРЕСА_1 він заповідає синові ОСОБА_3;

- належні йому: садовий будинок та земельну ділянку площею 0,0594 га, призначену для ведення садівництва кадастровий номер:21:081:0085, які знаходяться за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, СТ «Сулимівське-1»; транспортний засіб марки ВАЗ 21051, 1981 року випуску, номер шасі (кузова, рами) ХТА210500В0044865, реєстраційний номер НОМЕР_1, грошовий вклад за депозитом (з нарахованими відсотками) від 04 січня 2013 року рахунок №0926, що знаходиться на зберіганні Територіального відокремленого безбалансового відділення №10026/0911 ГУ по місту Києву та Київській області АТ «Державний ощадний банк», вкладу з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією по рахунку № 22703 , - заповідає своїй дружині ОСОБА_1 (а.с.124).

Судом встановлено, що 13 лютого 2015 року ОСОБА_2 міською державною нотаріальною конторою Київської області була заведена спадкова справа № 48/2015 щодо майна померлого 30 грудня 2014 року ОСОБА_6, на підставі поданих заяв про прийняття спадщини спадкоємцями ОСОБА_1 за № 103 та ОСОБА_3 за № 104 (а.с.112,117,130).

Зокрема встановлено, що заява про прийняття спадщини, подана позивачем ОСОБА_1 від 13 лютого 2015 року, зареєстрована ОСОБА_2 міською державною нотаріальною конторою за №103 та виготовлена за допомого загально прийнятих технічних засобів, як визнано представником відповідача, надрукована державним нотаріусом ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, підпис якої міститься на заяві на підтвердження встановлення особи ОСОБА_1 (а.с.117).

За змістом вказаної заяви ОСОБА_1 , зокрема, повідомляє, що усвідомлює значення своїх дій та має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею спадщину, яка залишилась після померлого її чоловіка ОСОБА_6, приймає. Також зазначено, що їй нотаріусом розяснено, що її заява про прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Як вбачається зі змісту заяви, підписаної позивачем ОСОБА_1, вона підтвердила, що зміст ст.1241 (право на обовязкову частку у спадщині) їй нотаріусом розяснено.

Водночас, в заяві зазначено, що спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України, не має (а.с.117).

Аналогічне за змістом твердження про те, що спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України, не має, містить також заява іншого спадкоємця, третьої особи у справі, ОСОБА_12, подана до ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори 13 лютого 2015 року та зареєстрована за №104 (а.с.130).

Судом встановлено, що таке твердження не відповідає дійсності, оскільки за змістом ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Таким чином, позивач ОСОБА_1, якій на момент смерті її чоловіка спадкодавця ОСОБА_6 виповнилось 61 рік і вона за віком була непрацездатною вдовою, вона має право на спадкування незалежно від заповіту, половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обовязкову частку).

Посилання представника відповідача, на ту обставину, що при зверненні до нотаріальної контори між спадкоємцями не було спору щодо порядку спадкування за заповітом кожним заповіданої йому частки у спадщині, а також, що успадкована позивачем за заповітом частка у спадщині значно більша за її обовязкову частку у спадщині, до якої має зараховуватись предмети домашньої обстановки та вжитку, суд вважає безпідставними, оскільки на момент відкриття спадкової справи будь-які належні докази на підтвердження цих обставин спадкоємцями подані не були і позивач, яка прийняла спадщину після померлого чоловіка ОСОБА_6, заяви про відмову від одержання обовязкової частки у спадщині після ОСОБА_13 не подавала.

Суд зазначає, що подання окремої заяви про прийняття обовязкової частки спадщини спадкоємцем, що має таке право в силу вимог ст.1241 ЦК України, чинним законодавством не передбачено.

За змістом ч.1,2, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до підпункту 2.1 п.2 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Згідно з вимогами підпунктів 3.10, 3.11 пункту 3 глави 10 Порядку, приймаючи від спадкоємців заяву про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття, нотаріус зобовязаний розяснити спадкоємцям їх право на відкликання такої заяви протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України.

Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів.

Усі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців, кредиторів) також реєструються у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку.

На всіх заявах зазначаються дата і час їх надходження та номер спадкової справи.

Відповідно до розяснень, наведених в підпунктах 4.2, 4.4 пункту 4 глави 10 Порядку, доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Непрацездатність утриманця за віком може бути підтверджена паспортом, свідоцтвом про народження; непрацездатність за станом здоровя - за пенсійною книжкою або довідкою, виданою відповідним органом медико-соціальної експертизи. Факт проживання спадкоємців однією сімєю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили.

Як передбачено «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», а саме підпунктом 5.5 пункту 5 глави 10 : при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обовязково зясувати наявність спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України.

При цьому за змістом підпунктів 5.6, пункту 5 глави 10 Порядку передбачено, що коло спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини.

Суд також звертає увагу на положення підпункту 5.9 пункту 5 глави 10 Порядку, відповідно до якого право на обовязкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обовязкової частки.

Право на обовязкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не повязане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обовязкову частку. Право на обовязкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обовязкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обовязкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому розяснено і він не претендує на одержання обовязкової частки у спадщині.

Суд зазначає, що «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» докладно регламентовано, дії нотаріуса та порядок видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема, у разі, якщо встановлено право спадкоємця на обовязкову долю у спадщині.

Так, зокрема, відповідно до вимог підпунктів 5.10, 5.11 пункту 5 глави 10 Порядку, при визначенні розміру обовязкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обовязкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обовязкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обовязкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом.

При визначенні розміру обовязкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі).

Суд також звертає увагу, що відповідно до вимог підпункту 5.15 п.5 глави 10 Порядку, лише, визначивши розмір обовязкової частки, нотаріус видає спадкоємцю, який має право на обовязкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом, а спадкоємцеві за заповітом свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що при прийнятті заяви від спадкоємця ОСОБА_1, нотаріус, встановивши на підставі паспорта позивача, копія якого долучена до спадкової справи, що спадкоємець є непрацездатною вдовою померло спадкодавця ОСОБА_6, а також, що спадкодавцем складено заповіт, яким частину спадкового майна заповідано іншому спадкоємцю ОСОБА_12, мала діяти у відповідності до вищенаведених вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595.

А саме: пояснити спадкоємцю ОСОБА_1, її право на одержання належної частки спадщини та, у разі відмови від права на обовязкову частку у спадщині шляхом, прийняти від ОСОБА_1 письмову заяву про те, що зі змістом заповіту вона ознайомлена, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України їй розяснено і вона не претендує на одержання обовязкової частки у спадщині.

А в подальшому, з метою визначення розміру належної ОСОБА_1 обовязкової частки, встановити обсяг та вартість всього спадкового майна, як заповіданого, так і того, що не охоплене заповітом, зокрема: речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. Розяснити спадкоємцям необхідність подання відповідних документів.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що доводи позивача про допущені порушенні при вчиненні нотаріального акту складанні її заяви про прийняття спадщини, є обґрунтованими та доведеними.

Водночас, суд звертає, що заявлена вимога, щодо внесення змін до заяви спадкоємця ОСОБА_1 від 13.02.2015 вх.№103 про прийняття спадщини, не ґрунтується на вимогах ст.16 ЦК України, яка передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Враховуючи, що зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач оскаржує нотаріальний акт нотаріуса щодо складання та прийняття заяви спадкоємця ОСОБА_1 про прийняття спадщини, запис у якій про відсутність спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України, вона вважає таким, що не відповідає дійсності, суд, розглядаючи справу в межах позовних вимог, приходить до висновку, що в цій частині заявлена позивачем вимога про внесення змін до її заяви про прийняття спадщини підлягає частковому задоволенню, і оскаржуваний нотаріальний акт слід визнати частково недійсним щодо зазначення в заяві спадкоємця ОСОБА_1 від 13.02.2015 року за вх.№103 про прийняття спадщини, про те, що спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України, не має.

При цьому суд враховує, що ст.50 Законом України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти

Проте, способи захисту від порушеного права вказаною статтею не визначено.

Водночас в ст.9 Закону «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил, є недійсними.

Отже законодавцем закріплено можливість та визначено підстави для визнання нотаріальних та прирівняних до них дій недійсними.

Враховуючи, що Законом України «Про нотаріат» не передбачено наслідки, у разі встановлення порушень, допущених нотаріусом при вчиненні нотаріального акту, такого як прийняття та реєстрація заяви про прийняття спадщини, суд, враховуючи положення ст.6 Цивільного кодексу України щодо застосування судами аналогії, вважає необхідним застосувати за аналогією закону вищенаведені положення ст.9 Закону України «Про нотаріат» щодо можливості визнання нотаріальних дій недійсними, а також положення ст.217 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частині і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Щодо іншої частини заявлених позивачем вимог, а саме: щодо зміни заяви спадкоємця ОСОБА_1 від 06.08.2015 вх.№686 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом виключення двох останніх абзаців перед словом «Прошу…», а також щодо скасування, як передчасної, постанови державного нотаріуса ОСОБА_5 від 29.09.2016 року, вих.№1320/02-31 про відмову у видачі свідоцтва про права на обовязкову частку непрацездатної вдови ОСОБА_1, та зобовязання відповідача у визначений строк подати звіт про виконання судового рішення, - суд прийшов до переконання, що в цій частині позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 серпня 2015 року ОСОБА_2 міською державною нотаріальною конторою Київської області за №686 була зареєстрована заява спадкоємця ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку та на грошовий внесок та на автомобіль, що увійшли до складу спадщини, яка залишилась після ОСОБА_14 (а.с.152).

Зокрема встановлено, що зазначена заява виготовлена за допомого загально прийнятих технічних засобів, як визнано представником відповідача, надрукована державним нотаріусом ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, підпис якої міститься на заяві на підтвердження встановлення особи ОСОБА_1

За змістом вказаної заяви ОСОБА_1, зокрема, повідомляє, що на день смерті ОСОБА_6 залишилась спадщина, що складається з: земельної ділянки №85 кадастровий номер:21:081:0085, загальною площею 0,0594 га, надану для ведення колективного садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, СТ «Сулимівське-1»; грошового внеску з відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходиться в філії 10026/0911 (023) Територіального відокремленого безбалансового відділення 10026/0911 ГУ по місту Києву та Київській області на рахунку №22703 в сумі 3204,76грн.; автомобіля марки ВАЗ 21051, 1981 року випуску, номер шасі (кузова, рами) ХТА210500В0044865, реєстраційний номер НОМЕР_1.

А також зазначає, що садового будинку, який знаходиться за адресою: Київська область, Баришівський район, Сезенківська сільська рада, СТ «Сулимівське-1» та грошового вкладу за депозитом від 04 січня 2013 року, рахунок №0926, що знаходиться на зберіганні Територіальному відокремленому безбалансовому відділенні 10026/0911 ГУ по місту Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України», які заповів їй ОСОБА_6, в наявності не має.

Також зазначено, що вказана спадщина є особистою власністю померлого. Зміст ст.60-70 Сімейного кодексу України, їй відомий. На видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя вона не претендує (а.с.152).

Заява підписана позивачем ОСОБА_1 і даний факт нею не оспорюється.

Таким чином, при поданні заяви позивач підтвердила, що зазначене в заяві спадкове майно є особистою власністю померлого.

Суд враховує, що позивач є дієздатною, правоздатною та письменною особою, а виготовлена нотаріусом та підписана позивачем заява викладена чітко та зрозуміло і таким чином, що не допускає іншого тлумачення, ніж зазначено за текстом заяви.

Наведене свідчить про те, що на момент складання заяви від 06 серпня 2015 року, її підписання та подання позивачем ОСОБА_1 для реєстрації до ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори, позивач підтверджувала викладені в заяві обставини та заяви про видачу свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя не подавала.

При цьому суд звертає увагу на вимоги підпункту 4.21 п.4 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595, за змістом якого при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен зясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на - 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.

А також, що відповідно до вимог підпункту 1.1 п.1 глави 11 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Відповідний порядок видачі свідоцтва про право власності на частку і спільному майні подружжя у разі смерті одно з подружжя на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомлення спадкоємців померлого, які прийняли спадщину, визначений також ст.71 Закону України «Про нотаріат».

Проте такої заяви про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя позивачем ОСОБА_1 подано не було.

Водночас, суд в черговий раз за зазначає, що заявлена позовна вимога, щодо внесення змін до заяви спадкоємця про прийняття спадщини, не ґрунтується на вимогах ст.16 ЦК України, яка передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів, а також вимогах Закону України «Про нотаріат».

З урахуванням встановлених в судовому засіданні вищенаведених обставин, суд прийшов до висновку, що дії нотаріуса при прийнятті та реєстрації заяви спадкоємця, позивача у справі, ОСОБА_1 від 06 серпня 2015 року за №686 вчинені у відповідності до Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595.

В судовому засіданні також встановлено, що 26.09.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори з власноручно викладеною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на обовязкову частку (а.с.194).

За змістом вказаної заяви позивач ОСОБА_1 цією заявою повідомила, що бажає отримати свідоцтво про право на спадщину на обовязкову частку після смерті чоловіка ОСОБА_6, а саме на ? частку квартири АДРЕСА_2 та бажає скласти на ? частину цієї квартири заповіт на імя ОСОБА_12, який мешкає в АДРЕСА_3, в разі відмови, просила винести постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Оскаржуваною позивачем постановою державного нотаріуса ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 від 29 вересня 2016 року вих.№1320/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, було відмовлено ОСОБА_1 у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на обовязкову частку на ? частину квартири №23, що знаходиться по вул.Гловатого в м.Борисполі Київської області, яка належить спадкоємцю за заповітом ОСОБА_3 (а.с.173).

Одночасно ОСОБА_1 розяснено право оскаржити дану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії до суду

Так, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України.

Відповідно до змісту ч.4 цієї статті на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

В судовому засіданні встановлено, що на момент звернення спадкоємця ОСОБА_1 із вищезазначеною заявою про видачу їй свідоцтва про право на обовязкову частку у спадщині, за заявою іншого спадкоємця за заповітом, третьої особи у справі ОСОБА_3, 21 липня 2015 року державним нотаріусом ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим №3-1227, на спадщину, яка складається з квартири №23 що знаходиться в будинку №3 по вул.Головатого в м.Борисполі Київської області, належної померлому ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ОСОБА_2 міжміським бюро технічної інвентаризації 02 листопада 1995 року за №8156 (а.с.148).

Дійсність виданого третій особі ОСОБА_3 Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 липня 2015 року за реєстровим №3-1227, позивачем не оспорюється.

Враховуючи, що при звернення до ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори позивач ОСОБА_1 наполягала на винесенні постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а також визначені ст.49 Закону України «Про нотаріат» строки для винесення відповідної постанови, твердження позивача, що така постанова є передчасною слід визнати необґрунтованими.

Як передбачено ч.1 ст. 1300 Цивільного кодексу України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до змісту ч.2 та 3 цієї статті на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.

У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст.1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як встановлено з пояснень третьої особи ОСОБА_3, він не визнає права позивача на отримання свідоцтва про право на обовязкову частку у спадщині на ? частину квартири, успадкованої ним в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_6.

При зверненні до ОСОБА_2 міської державної нотаріальної контори з заявою 29 вересня 2016 року, доказів такої згоди іншого спадкоємця ОСОБА_3, позивачем ОСОБА_1 також надано не було.

В звязку з чим у нотаріуса були відсутні визначені ст.1301 Цивільного кодексу України підстави для задоволення заяви спадкоємця ОСОБА_1 щодо видачі їй свідоцтва про право на обовязкову частку у спадщині на ? квартири, яку успадкував ОСОБА_3.

Позивач звільнений від сплати судового збору, інші судові витрати по справі не значяться та відповідно до ст..88 ЦПК України в звязку з відмовою у позові відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88,169, 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати частково недійсним, як такий, що вчинений з порушеннями, нотаріальний акт, вчинений ОСОБА_2 міською державною нотаріальною конторою під час оформлення спадковою справи №48/2015 стосовно спадкоємця ОСОБА_1, а саме в щодо зазначення в заяві спадкоємця ОСОБА_1 від 13.02.2015 року за вх.№103 про прийняття спадщини, що міститься в спадковій справі №48/2015, яку було складено державним нотаріусом ОСОБА_5, про те, що спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України, не має.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Бориспілсьької міської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 гривні 20 копійок (пятсот пятдесят одна гривня двадцять копійок).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів