Номер провадження: 22-ц/785/2393/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі судового засідання Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.10.2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» за участю третьої особи Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору споживчого кредиту, договору поруки та договору іпотеки недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

17.08.2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» за участю третьої особи Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору споживчого кредиту, договору поруки та договору іпотеки недійсними. В обґрунтування позивачі посилались на те, що у відповідача при укладенні спірного договору кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні кредитного договору. Крім того позивачі посилалися на те, що внаслідок збільшення розміру відповідальності за кредитом та зростання вартості самого кредиту у відповідності з курсом НБУ на дату чергового погашення заборгованості, суттєво погіршилось матеріальне становище позичальника, оскільки ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 66 000,00 доларів США - еквівалент 333 300,00 гри., змушений повертати фактично на 62 % більше, а відповідач отримує більший прибуток (а.с. 1-10).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.10.2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було задоволено в повному обсязі (а.с. 66-74).

05.01.2017 до суду від ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» надійшла апеляційна скарга на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.10.2012 року. Зокрема, апелянт вказує на те, що 11.06.2012 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» за Договором факторингу № 4 від 11.06.2012 року придбало право вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23.01.2008 року укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_2, а також набуло право вимоги за договором іпотеки від 23.01.2008 року, укладеним між тими ж сторонами на підставі договору відступлення права вимоги, який був укладений між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ПАТ «Укрсиббанк» 11.06.2012 року. Так, на підставі вище зазначеного ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» вказує на те, що є процесуальним правонаступником ПАТ «Укрсиббанк», тому до нього перейшли всі права та обовязки сторони відповідача по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсиббанк» за участю третьої особи Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору споживчого кредиту, договору поруки та договору іпотеки недійсними. В звязку з цим, апелянт, не погоджуючись з рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.10.2012 року звернувся до суду з апеляційною скаргою. В обґрунтування апелянт посилається на те, що операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Крім того апелянт посилається на те, що питання стабільності курсів валют законодавчо не врегульовано і, укладаючи договір в іноземній валюті, позивач маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України не є незмінним, а тому міг і повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику. Крім того п.10.13. кредитного договору передбачено, що підписанням цього договору позичальник свідчить про те, що всі його умови йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього (а.с.96-107).

Представник апелянта апеляційну скаргу підтримав. Позивачі в судові засідання не зявлялись, про час та місце судових засідань повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. Разом з тим, з такими висновками суду колегія суддів погодись не може виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що 23 січня 2008 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» (раніше «АКІБ УкрСиббанк»), укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 23 січня 2008 року, на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Позивач є споживачем по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23 січня 2008 року, згідно п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», для споживчих цілей, згідно з п.1.4.Розділ 1 Договору. Згідно даного договору та п 1.1. розділ 1, кредит видається в іноземній валюті - доларах США, та розрахунки між банком та позичальником здійснюються в доларах США. За кредитним договором № 0 від 23 січня 2008 року, Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 66 00,00 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,4 % річних, строком до 23 січня 2029 року. Цей кредит носить споживчий характер та іноземна валюта була видана на споживчі цілі, тобто для здійснення правочину з резидентами України (а.с.15-18).

23 січня 2008 року на забезпечення цього договору було укладено іпотечний договір, відповідно до п. 1 якого іпотекодавець забезпечує вимоги іпотекодержателя - банку, що витікають з кредитних договорів № 0, № НОМЕР_1, за умовами якого позичальник зобов'язався повернути суму кредиту у розмірі 66 000,00 доларів США. Іпотекодавець - ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно; жиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, вартість предмету іпотеки складає 371 796,00 гривень. 23 січня 2008 року укладено договір поруки № 174255 між ПАТ «УкрСиббанк»(раніше АКІБ «УкрСиббанк») і ОСОБА_3, а також 23 січня 2008 року укладена додаткова угода №1 до договору кредиту № 0 від 23 січня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк»(раніше АКІБ «УкрСиббанк») і ОСОБА_2 (а.с.48-49).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи позовні вимоги суд першої вважав, що вони є обґрунтованими, а під час укладення кредитного договору було порушено чинне законодавство. Проте такі висновки суду не відповідають положенням чинного законодавства України, а також не враховують розяснення ВССУ щодо особливості розгляду кредитних спорів. Так, відповідно до п.п. 10,11 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за №5, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки, на той час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" був генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Таким чином, позовні вимоги за цими підставами не підлягали задоволенню.

Щодо зміни курсу, то знов таки, відповідно до п.16. постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за №5, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

З п.п.9.2, 9.3 кредитного договору № 0 від 23 січня 2008 року вбачається, що перед укладанням кредитного договору позичальник отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» та що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що є клієнтом банку і ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню та тарифами банка, що викладені у Додатку №1 до договору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.10.2012 року задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.10.2012 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» за участю третьої особи Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору споживчого кредиту, договору поруки та договору іпотеки недійсними, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7

12.09.2017 року м. Одеса