АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/367/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/619/К/17 суддя Щеняєва І.Б.
Категорія 24 (І ) Доповідач Бондар Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

23 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар: Борщ А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» ( надалі ТОВ «Євролізинг Україна» ) про визнання недійсним договору фінансового лізингу.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 11 вересня 2015 року між сторонами укладено договір Фінансового лізингу № 01741, за умовами якого ТОВ «Євролізинг Україна» взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу KIA SPORTAGE у власність та передати його у користування лізингоодержувачу ОСОБА_1 на умовах, передбачених договором. Знайшовши бажаний транспортний засіб за ціною 286 000 грн. ОСОБА_1 зателефонував до продавця де йому підтвердили про акційну ціну. Приїхавши до офісу у м. Дніпро, в усній формі представник відповідача розяснила, що дійсно такий транспортний засіб є за ціною, вказаною на сайті, і що позивач повинен спочатку сплатити передплату в сумі 57200 грн. В той же день позивачем було сплачено рахунок відповідача суму 57 200 грн. та підписано договір лізингу. При ознайомлені позивачу стало відомо, що повна вартість транспортного за договору становить 476 700,00 грн., що акційної ціні не має.

Представником відповідача не було розяснено призначення платежу в сумі 47 670 грн, який виявився адміністративним платежем, а не авансовим, як вважав позивач. Після сплати платежу предмет лізингу так і не був переданий позивачу. У звязку із неможливістю врегулювати даний спір позивач після уточнення позовних вимог у квітні 2016 року, посилаючись на порушення відповідачем ЗУ «Про захист прав споживачів», відсутність нотаріального посвідчення укладеного договору, відсутність усіх істотних умов укладеного договору, відсутність у відповідача ліцензії, просив суд визнати договір фінансового лізінгу №01741, з додатками від 14 вересня 2015 року недійсним та стягнути сплачені кошти у сумі 57200 грн., сплачений судовий збір.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір фінансового лізингу №001816 від 15.05.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» - недійсним. Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 57 200 грн., а також судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23 листопада 2016 року заява представника відповідача про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ТОВ «Євролізинг Україна» подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, невідповідністю висновків суду матеріалам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема вважає, що відсутність відповідальності ТОВ «Євролізинг Україна» разом із продавцем стосовно якості предмета продажу не суперечить вимогам законодавства. Висновок суду про відсутність у товариства дозвільних документів на укладання оспорюваного договору ґрунтуються на припущеннях.

При цьому, на думку представника відповідача, норма ст. 799 ЦК України щодо обовязковості нотаріального посвідчення укладеного договору найму транспортного засобу не може бути застосована, оскільки вона є загальною відносно спеціальної, окрім того, в момент підписання договору транспортний засіб в оренду не передавався.

Також, вказує на те, що підписавши договір, позивач погодився з усіма його істотними умовами, а його посилання на несправедливість умов договору є безпідставним й недоведеним.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Євролізинг Україна» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11.09.2015 року, ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Євролізинг Україна» договір фінансового лізингу №01741, згідно умов якого, сторони домовились про купівлю та передачу ТОВ «Євролізинг Україна» в користування ОСОБА_1, автомобіля марки « KIA SPORTAGE», який є предметом зазначеного договору, що підтверджується копією зазначеного договору залученого до матеріалів справи (а.с.10-17).

11 вересня 2015 року ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «Євролізинг Україна» двома платежами по 9530 грн. та 47670 грн., як адміністративний платіж, що підтверджується квитанцією ПАТ «ІдеяБанк» (а.с. 18), однак відповідач на вимогу позивача предмет лізингу не передав й сплачені грошові кошти не повернув.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оспорюваний договір містить несправедливі умови та при його укладенні не дотримано вимог ст. 799 ЦК України про його обовязкове нотаріальне посвідчення, а тому він повинен бути визнаний недійсним з застосуванням наслідків його недійсності, передбачених ст. 216 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї статті у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст. 18 цього Закону, відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс15 і в силу ст. 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

В статті 12 оспорюваного договору встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, повернення предмету лізингу. Згідно з п. 12.1 договору, у разі розірвання договору лізингоодержувачем поверненню підлягає 60% сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає ( а.с.14).

Разом з тим, у відповідності до п. 1.4 ст. 1 укладеного договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець ( а.с.10).

При цьому, відповідно до ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так-як в договорі лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування та фактичне місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, ч.1 ст. 7, п. 3 ч.1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює право лізингоодержувача вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Так, лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови (ч.1 ст. 7 вказаного Закону).

Також, як вірно зазначив суд першої інстанції, несправедливою є й умова щодо значення адміністративного платежу, який не є авансом й не входить до суми вартості предмета лізингу.

Проаналізувавши вказані умови договору у взаємозвязку з вимогами діючого законодавства, та встановивши, що вони суперечать положенням діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вони є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності й призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, тим самим завдаючи шкоду споживачу, яким є позивач у справі.

Доводи апеляційної скарги відповідача про не дослідження судом правовідносин, що склались між сторонами, невірне встановлення правової природи правочину, відповідність умов укладеного договору вимогам діючого законодавства, недоведеність позивачем наявності несправедливих умов в договорі, є безпідставними й такими, що спростовується змістом укладеного договору та протирічать діючому законодавству.

Правомірно судом першої інстанції під час розгляду справи враховано й відсутність нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Як вже зазначалося, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає з його змісту відповідно до ст. 628 ЦК України.

Як зазначено в ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття).

Згідно з ч.1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст. 799 ЦК України щодо обовязкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи.

Саме такого висновку Верховний Суд України у постанові від 19.10.2016 року у справі № 6-1551цс16, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для врахування.щодо застосування зазначених норм права містяться у судових рішеннях, наданих заявником для порівняння.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, укладений між сторонами договір фінансового лізингу, в порушення ст. 799 ЦК України, нотаріально не посвідчено.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання спірного договору недійсним та застосував наслідки його недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, стягнувши з лизингодавця на користь лізингоодержувача сплачену ним суму адміністративного платежу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_2