АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

15 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді: Лапчевської О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.,

при секретарі: Гоін В.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 16 липня 2013 року уклала з відповідачем договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхірьовою О.А., відповідно до якого передала відповідачу грошові кошти в сумі 430 000 грн. 00 коп., що було еквівалентом суми 52 440 доларів США, зі строком повернення до 16 січня 2015 року.

Зазначила, що відповідач свої зобов'язання по поверненню позики належним чином не виконав, борг погасив частково.

Посилаючись на те, що за приписами ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, просила суд, з урахуванням збільшення позовних вимог, стягнути з ОСОБА_3 неповернуту частину грошових коштів у розмірі 645 982,96 грн., неустойку у розмірі 405 2367,18 грн., а всього 1 083 950,09 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року позов задоволено частково. /а.с. 59-63/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, що предметом договору позики є грошова одиниця - гривня, а не іноземна валюта у вигляді долару США. Не було взято до уваги судом першої інстанції, що договір позики виконаний шляхом повернення позикодавцеві позики, а саме грошових коштів у такій самій сумі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду, що були йому передані, в строк, встановлений договором. Вказував на те, що 12.12.2014 грошові кошти у сумі 430 000, 00 грн., які є еквівалентними сумі 52 440, 00 доларів США, за встановленими сторонами договором курсом один долар США - 8, 1999 грн., були перераховані ним на розрахунковий рахунок позикодавця. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін на підставі наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2013 року ОСОБА_6 (змінила прізвище на «ОСОБА_6») уклала з відповідачем договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхірьовою О.А., відповідно до якого передала відповідачу грошові кошти в сумі 430 000 грн. 00 коп., що було еквівалентом суми 52 440 доларів США за встановленим сторонами курсом, один долар США - 8,1999 грн. (п.1 договору).

За п. 2 договору визначено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві гроші у національній валюті України у сумі, яка на день повернення буде еквівалентною 52 440 доларів США до 16 січня 2015 року.

Таким чином, між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін, за умови якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов'язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, та у визначений спосіб.

Судом встановлено, що 12 грудня 2014 року відповідачем перераховані на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти у сумі 430 000, 00 грн., які отримано позивачем у той же день.

Згідно п. 6 договору сторони домовились, що «факт проведення повного розрахунку Позичальником підтверджується заявою Позикодавця, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально» / а.с. 8/

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення неповернутої суми боргу за договором позики, суд виходив з того, що договір позики був виконаний частково. Відповідачем повернуто позику у розмірі, що була еквівалентна 27 369,88 доларів США. Неповернутою залишилась позика, що еквівалентна 25070, 12 доларів США (52 440 -27 369,88).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки матеріали справи не містять заяви позивача, яка б підтверджувала факт проведення повного розрахунку Позичальником, як це передбачено п. 6 договору позики. Таких належних та допустимих доказів на підтвердження належного виконання зобов'язання за договором позики не надано відповідачем і до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом неповно з'ясовано обставини справи, та безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача суму, що еквівалентна 25070, 12 доларів США.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами ст. 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, 533 ЦК України про те, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях (ч. 1).

Правило, встановлене частиною першою статті 533 ЦК України стосується перш за все так званих грошових зобов'язань - зобов'язань, у яких обов'язок хоча б однієї із сторін полягає у сплаті грошей (зокрема, зобов'язання, що виникають з договорів купівлі-продажу, ренти, найму (оренди), підряду тощо). Оскільки відповідно до ст. 99 Конституції грошовою одиницею України є гривня, таке грошове зобов'язання має бути виражене саме у гривнях. Це положення цілком узгоджується з ч. 1 ст. 192 ЦК, згідно якої законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта як засіб платежу (зокрема, за зобов'язаннями) відповідно до ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 цього Кодексу може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (див. коментар до ст. 192, 533 ЦК).

Судом вірно враховано, що частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент до іноземної валюти.

Її суть полягає в тому, що сторони, виражаючи грошове зобов'язання у національній валюті України, одночасно визначають його еквівалент у тій чи іншій стабільній іноземній валюті (доларах США, євро тощо), страхуючись таким чином на випадок можливої інфляції.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Саме такий правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України № 6-284цс17 від 1 березня 2017 року, який у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування судами.

Досліджуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції вірно вважав доведеним обставини стосовно невиконання відповідачем вимог договору, зокрема стосовно зобов'язання повернути позикодавцю гроші у національній валюті у сумі, яка на день повернення буде еквівалентною 52 440 доларам США до 16.01.2015 року (п.2 договору (а.с.8), вказуючи на те, що оскільки всю суму позики, яка обчислювалась відповідно до 52 440 доларів позичальник не повернув у строк до 16.01.2015, він має сплатити недоплачену суму боргу за офіційним курсом НБУ, що становить 645 982, 96 грн.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що предметом договору є грошова одиниця - гривня, колегією суддів не приймається до уваги, які такі, що суперечать п. 2 укладеного договору, яким визначено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві гроші у національній валюті України у сумі, яка буде на день повернення еквівалентна 52 440 доларів США до 16 січня 2015 року. / а.с.8/

Вирішення спору проведено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та відповідних норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді:

Справа №761/15869/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2386 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Малинников О.Ф.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.