АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Пищиди М.М.

суддів: Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.,

за участі секретаря: Григор»євої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2017 року за позовом Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 25 738,17 грн. та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» про визнання недійсним нікчемного договору № 73 від 21.11.2008, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» (нині - Приватний вищий навчальний заклад «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля») , -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що 01.11.2008р. між Київським національним університетом внутрішніх справ, ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» та ОСОБА_2 укладено тристоронній договір № 526 про підготовку здобувача - ОСОБА_2

Згідно умов зазначеного договору університет здійснює підготовку здобувача і надає можливість захисту дисертації в одній із спеціалізованих рад Університету, а платник - Дніпропетровським університетом економіки та права сплачує вартість навчання ОСОБА_2

21.11.2008р. між ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права», який в подальшому було перейменовано на ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір № 73, предметом якого є підготовка для потреб ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» науково-педагогічного працівника рівня кандидата наук в Київському національному університеті внутрішніх справ.

Згідно із п.п. 2.1. договору ОСОБА_2 зобов'язалася підготувати до захисту кандидатську дисертацію у галузі юридичних наук та подати її до спеціалізованої Вченої Ради; відпрацювати у штаті Університету після захисту дисертації не менше 7 (сім) років на посаді науково-педагогічного працівника.

Згідно із п.п. 2.2. договору університет зобов'язується: своєчасно здійснювати оплату за навчання Національній академії внутрішніх справ України в повному обсязі за договором № 526 від 01.11.2008; сприяти роботі працівника над дисертацією (зокрема оплачувати відрядження до КНУВС - не менше двох разів за семестр, оплачувати публікації працівника (до 5-ти публікацій) у фахових виданнях).

На виконання зобов'язань, передбачених п.п. 2.2. договору позивач витратив кошти на навчання ОСОБА_2 у Київському національному університету внутрішніх справ загальну суму коштів у розмірі 20 650 грн., що підтверджується випискою картки рахунку № 631 за період з 01.01.2007 по 31.12.2015; оплату відрядження на навчання ОСОБА_2 - в сумі 4 452,92 грн., що підтверджується випискою картки рахунку № 372 за період з 01.01.2008 по 31.03.2016. А також сплатив за публікації наукових статей ОСОБА_2 у науковому журналі «Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля» суму 635,25 грн., що підтверджується довідкою № 16 від 17.03.2016.

Загальна сума витрачених коштів становить 25 738,17 грн.

Згідно з інформацією, наданою Національною академією внутрішніх справ, ОСОБА_2 з 01.11.2008 на підставі наказу КНУВС від 01.11.2008 № 1084 була прикріплена до кафедри історії держави і права, працювала над дисертацією для здобуття наукового ступеня кандидат юридичних наук за спеціальністю 12.00.01 - теорія та історія держави і права, історія політичних і правових учень на тему: «органи місцевого самоврядування в Україні (1991 - початок XXI століття): історико-правове дослідження».

ОСОБА_2 усно проінформувала про завершення робочого варіанту дисертації, проте на розгляд кафедри матеріали не подала і творчі зв'язки з кафедрою і науковим керівником припинила та з числа здобувачів відрахована наказом від 21.11.2013 №1610.

Протягом періоду з листопада 2013 року до березня 2016 року ОСОБА_2 не повідомляла університет ім. А.Нобеля про її відрахування та відсутність захищеної дисертації.

Отже, позивач вважає, що у порушення ст. 629 ЦК України, ОСОБА_2 не виконала свої зобов'язання, передбачені п.п. 2.1. договору № 73 від 21.11.2008.

Розділом даного договору передбачена відповідальність сторін. Так п. 4.1. передбачено, що у випадку невиконання працівником умов п. 2.1. договору, він зобов'язаний відшкодувати кошти у повному обсязі, витрачені Університетом, на виконання умов цього договору протягом 20-ти діб з моменту появлення відповідних обставин.

21.03.2016 на виконання п. 5 договору ОСОБА_2 пред'явлено письмову претензію з пропозицією добровільно відшкодувати кошти, витрачені Університетом на захист кандидатської дисертації ОСОБА_2 Ознайомившись в кабінеті начальника відділу кадрів з претензією, ОСОБА_2 відмовилась її підписувати, у зв'язку з чим у присутності ОСОБА_2 було складено акт про відмову підписання претензії.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач подала зустрічний позов ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» про визнання недійсним нікчемного договору № 73 від 21.11.2008, який об'єднаний із первісним позовом в одне провадження.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, вказаний договір є незаконним, таким, що порушує її конституційні, цивільні права та право на працю, а тому є нікчемним, підлягає визнанню недійсним.

Вважає, що всі питання, що пов'язані з підготовкою науково-педагогічного працівника рівня кандидата наук в КНУВС передбачені умовами тристороннього договору № 526 від 01.11.2008, укладеного нею з Київським національним університетом внутрішніх справ України та ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права».

Згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України та іншим нормативним актам. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно - правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Зміст договору №73 від 21.11.2008 суперечить гарантійним нормам Конституції України щодо заборони використання примусової праці, нормам цивільного законодавства, нормам трудового законодавства, іншим нормативно - правовим актам, прийнятим відповідно до Конституції України.

Умови договору №73 не відповідають цивільному законодавству України, передбачають використання примусової праці, чим суперечать нормам основного закону та нормам трудового законодавства України. А отже вказаний договір є нікчемним (недійсним).

В обґрунтування нікчемності даного правочину також зауважила на труднощі, які виникли у зв'язку із підготовкою дисертації, а також зміну істотних умов праці, викладені у її запереченнях, порушення строків виплати заробітної плати та безпідставне звільнення, до якого позивач її примусив.

Позивач навантажував її роботою, а оплату праці проводив за мінімальним рахунком, порушуючи норми наказу Міносвіти «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» від 26.09.2005 № 557. Відмовитись від учбового навантаження вона не могла, тому що їй одразу нагадували про договір № 73.

Доказом того, що її навантажували роботою в порушення вимог чинного законодавства є обсяг учбового навантаження викладача на різні періоди навчальних років. Для порівняння: обсяг учбового навантаження викладача кафедри права ОСОБА_2 на проведення занять (лекційних та семінарських, практичних) за вказаними дисциплінами зі студентами денної та заочної форми навчання не тільки кафедри права, а й інших напрямків: на 2006/2007 навчальний рік - 963,25 годин на 5 дисциплін; на 2007/2008 навчальний рік -1431,5 годин на 3 дисципліни, (контракт на 3 роки); на 2013-2014 навчальний рік - 617,09 годин на 6 дисциплін; на 2014/2015 навчальний рік - 902,66 годин на 11 дисциплін; на 2015/2016 навчальний рік - 750,4 годин на 11 дисциплін.

Так, обсяг учбового навантаження на 2013/2014 навчальний рік передбачав навантаження спочатку 1146 годин, потім змінилося на 941 годину, а в листопаді 2013, всупереч порядку й нормам законодавства, серед навчального процесу їй надали для ознайомлення її учбове навантаження в обсязі 617,09 годин. Тобто навантаження зменшилось на 529 годин, а кількість дисциплін залишилась такою же (11 дисциплін).

Отже керівництво користувалося тим, що вона не може відмовитись від виконання роботи, не може звільнитися за власним бажання, тому що існує договір №73, за яким її змушували робити за копійки.

У листопаді 2013 року вона зверталася до керівництва із заявою в якій вказувала на порушення законодавства, а саме - зміну істотних умов праці без попередження працівників за два місяця, як того вимагає ч. 2 ст. 32 КЗпП України, відповіді не отримала. Вдруге 26.12.2013 звернутися із заявою про звільнення (дострокового припинення дії контракту на підставі ст. 39 КЗпП України) 08.01.2014 у зв'язку із порушенням університетом законодавства про працю. На той час вони дійшли усної згоди з університетом і вона продовжувала працювати. Але ключовим при спілкуванні з університетом було посилання на існування договору №73.

Враховуючи викладене, посилаючись на постанову пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», статті 203, 215 ЦК України, просила вимоги зустрічного позову задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2017 року позовні вимоги Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 25 738,17 грн. задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» грошові кошти у розмірі 25 102,92 грн.

В задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» про визнання недійсним нікчемного договору № 73 від 21.11.2008, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» (нині - Приватний вищий навчальний заклад «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля») - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про задоволення її позову в повному обсязі та відмовити в задоволені позову Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між Київським національним університетом внутрішніх справ, ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» та ОСОБА_2 01.11.2008 укладено тристоронній договір № 526 про підготовку здобувача - ОСОБА_2 терміном дії з 01.11.2008 до 01.11.2013, за умовами якого Київський національний університет внутрішніх справ здійснює підготовку здобувача і надає можливість захисту дисертації в одній із спеціалізованих рад Університету, а платник - Дніпропетровським університетом економіки та права сплачує вартість навчання ОСОБА_2 (а.с. 8, 9).

Згідно із п. 3.1 договору термін прикріплення здобувача для одержання спеціальності становить до 5 років.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.3., 3.4. договору вартість одної року навчання становить 4130,00 грн. Оплата за перший рік навчання здійснюється на розрахунковий рахунок протягом 10 днів після укладання цього договору, а за наступні роки - до 20 жовтня кожного року навчання. За погодженням сторін оплата за навчання може вноситися за декілька років або за весь термін навчання. Оплата в такому разі не підлягає індексації у випадку інфляції та підвищення цін.

Розділом 4 договору передбачені умови його розірвання або призупинення. Так, згідно із п. 4.1. здобувач має право розірвати договір чи припинити його дію у випадках, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 4.2. університет має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадках, передбачених п. 2.2.1.-2.2.5. Згідно із п. 4.4. договір вважається розірваним з моменту видання наказу Університету про рахування здобувачів. Відповідно до п. 4.5. договір вважається призупиненим з моменту затвердження висновку Університету і рекомендацію дисертації до захисту.

Окрім того, згідно із п. 4.6. дія договору припиняється у випадку настання форс-мажорних обставин, які тривають більш як 6 місяців з моменту їх оголошення.

21.11.2008 між ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права», який в подальшому було перейменовано на ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір № 73, предметом якого є підготовка для потреб ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» науково-педагогічного працівника рівня кандидата наук в Київському національному університеті внутрішніх справ (п. 1.1.) (а.с. 10, 11).

Розділом 2 договору визначені обов'язки сторін. Так, згідно із п.п. 2.1. договору працівник - ОСОБА_2 зобов'язалася підготувати до захисту кандидатську дисертацію у галузі юридичних наук та подати її до спеціалізованої Вченої Ради; відпрацювати у штаті Університету після захисту дисертації не менше 7 (сім) років на посаді науково-педагогічного працівника.

Згідно із п.п. 2.2. договору університет зобов'язується: своєчасно здійснювати оплату за навчання Національній академії внутрішніх справ України в повному обсязі за договором № 526 від 01.11.2008; сприяти роботі працівника над дисертацією (зокрема оплачувати відрядження до КНУВС - не менше двох разів за семестр, оплачувати публікації працівника (до 5-ти публікацій) у фахових виданнях).

На виконання зобов'язань, передбачених п.п. 2.2. договору позивач сплатив кошти на навчання ОСОБА_2 у Київському національному університету внутрішніх справ загальну суму коштів у розмірі 20 650 грн., що підтверджується випискою картки рахунку № 631 за період з 01.01.2007 по 31.12.2015 (а.с. 15 , 16), а також оплатив частково її відрядження на навчання в сумі 4 452,92 грн., що підтверджується випискою картки рахунку № 372 за період з 01.01.2008 по 31.03.2016 (а.с. 12 - 14), довідкою університету від 29.09.2016 № 46 (а.с. 130) та документи, які підтверджують перебування ОСОБА_2 у відрядженнях - видаткові касові ордери, накази та посвідчення на відрядження, квитки (а.с. 131 - 167).

Факт сплати позивачем за навчання у Київському національному університету внутрішніх справ та оплати витрат на відрядження не заперечується сторонами по справі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків.

Відповідно до приписів ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

ОСОБА_2 згідно індивідуального плану склала кандидатські іспити, опублікувала шість статей у фахових виданнях, взяла участь у дев'яти науково-практичних конференціях та усно проінформувала про завершення робочого варіанту дисертації.

Проте на розгляд кафедри матеріали не подала і творчі зв'язки з кафедрою і науковим керівником припинила та з числа здобувачів відрахована наказом від 21.11.2013 №1610. Протягом періоду з листопада 2013 року до березня 2016 року ОСОБА_2 не повідомляла Університет про її відрахування та відсутність захищеної дисертації (а.с.18).

Відповідно, відповідач не виконала і умови договору (п. 2.1.2.) щодо відпрацювання у штаті Університету після захисту дисертації не менше 7 (сім) років на посаді науково-педагогічного працівника, а продовжувала працювати на посаді викладача за контрактом.

Розділом 4 договору № 73 від 21.11.2008 передбачена відповідальність сторін. Так у п. 4.1. передбачено, що у випадку невиконання працівником умов п. 2.1., він зобов'язаний відшкодувати кошти у повному обсязі, витрачені Університетом, на виконання умов цього договору протягом 20-ти діб з моменту появлення відповідних обставин.

Отже, як встановлено судом та не заперечує сама відповідач, нею дійсно не виконані умови п. 2.1. договору № 73 від 21.11.2008.

Позивач у своїх запереченнях вказує на ряд труднощів, які виникли у зв'язку із здобування, зокрема, це надмірні витрати часу здачу іспитів, пошук літератури, відвідування архіву, бібліотек, затвердження теми, велике навантаження на роботі, її фінансовий стан, стан здоров'я тощо.

Позивач виконав свої зобов'язання, передбачені п.п. 2.2, а саме, сплатив за навчання ОСОБА_2 та частково відшкодував її відрядження, а тому суд вважає, що позивачем підставно заявлено до стягнення вказану суму через невиконання відповідачем умов укладеного договору.

Окрім вищевказаного, районний суд зазначає, що вимоги до опублікування результатів дисертацій на здобуття наукових ступенів доктора і кандидата наук, затверджені Наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України № 1112 від 17.10.2012, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.11.2012 за № 1851/22163.

Відповідно до цих вимог за темою дисертації зараховуються публікації: у наукових фахових виданнях, які на дату їх публікації були внесені до Переліку наукових фахових видань України, затвердженого в установленому законодавством порядку.

Перелік наукових фахових видань України, в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів доктора і кандидата наук, затверджується періодично відповідними наказами Міністерства освіти і науки України та оприлюднюється на офіційному Веб-сайті Міністерства http://old.mon.gov.ua.

Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля. Серія «Педагогіка і психологія» внесений до даного переліку лише 04.07.2014, а «Серія «Філологічні науки» - 09.03.2016, згідно із відповідними наказами Міністерства освіти і науки України.

Між тим позивач просить стягнути витрати за публікації у фахових виданнях - журналах «Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля» за 2011, 2012, 2013 та 2015 роки. Проте, як встановлено судом у 2011, 2012, 2013 даний журнал не було віднесено до переліку фахових видань, а які статті та за яку суму коштів університету відповідач публікувала у цьому журналі у 2015 році - не надано.

Не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення коштів як його витрат за публікацію у фахових виданнях в сумі 635,25 грн. у зв'язку їх недоведеністю.

Також, суд першої інстанції вірно не прийняв доводи відповідача про те, що позивач порушив умови договору № 73 від 21.11.2008, що є наслідком позбавлення його права вимагати ці кошти.

Обґрунтовуючи свої доводи позивач посилається на те, що порушення університету полягає у її вимушеному її звільненні внаслідок не виконання умов договору - погіршення фінансового стану університету, що виражається у зменшенні розміру її заробітної плати, невиплати її у строк, надмірному навантаженні у роботі.

Розділом 4 договору № 73 від 21.11.2008 передбачена відповідальність сторін. Так у п. 4.2. передбачено, що у разі відмови університету від виконання своїх обов'язків за цим договором (внаслідок змін в нормативних та ринкових умовах діяльності Університету, суттєвого погіршення фінансового стану Університету, появи обставин, визначених у п. 6.1. цього Договору), договір вважається автоматично припиненим, а Університет позбавляється права вимагати від працівника повернення коштів, витрачених Університетом.

Суд звертає увагу відповідача на те, що обов'язки університету передбачені п. 2.2. договору - оплата навчання, відряджень та публікації у фахових виданнях. Ці обов'язки є вичерпними і позивач їх виконав частково - в частині оплата навчання, відряджень. Інших обов'язків договір не містить.

Та обставина на яку посилається відповідач - погіршення фінансового стану університету, є передумовою відмови від виконання обов'язків університету. Зі змісту п. 4.2. договору слідує, що погіршення фінансового стану університету може спричинити невиконання таких обов'язків, передбачених у п. 2.2. Але, як встановлено, умови договору позивач виконав.

Відповідач помилково пов'язує порушення позивачем її трудових прав, як таких, що порушують умови договору № 73, оскільки правовідносини з університетом, як з роботодавцем регулюються нормами трудового права і спір про погіршення умов праці, незаконне звільнення, стягнення заробітної плати й інших, пов'язаних з нею виплат повинен вирішуватися з урахуванням положень укладеного з університетом контракту, як спеціальної форми трудового договору, оскільки саме його положеннями передбачені умови праці відповідача.

В той час як спір, що переданий на розгляд суду у даній справі витікає з положень договору № 73 від 21.11.2008, який, як було вказано вище, є договором про надання послуг, правовідносини за яким регулюються нормами Глави 63 «Послуги. Загальні положення» ЦК України.

У зв'язку із наведеним, суд не приймає доводи відповідача, що її звільнення, розірвання контракту за власним бажанням є підставою відмовити позивачу у стягнення коштів за договором про підготовку її як здобувача, адже підготовка нею наукової праці, здобування не є її трудовим правом або обов'язком, а є власним бажанням отримати науковий ступінь, здобування якого вона здійснювала на договірних засадах із позивачем.

За таких підстав суд вважає не обґрунтованими доводи відповідача про те, що її спір, що розглядається Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за її позовом до ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» про зміну формулювання підстави звільнення - з ч. 1 ст. 38 на ч. 3 ст. 38 КЗпП, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів, моральної шкоди, пов'язаний із вирішенням даного спору та рішення, що прийме суд у тій справі, буде мати преюдиціальне значення на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України оскільки сама по собі причина звільнення, якщо воно відбулося за ініціативою працівника, не може впливати на повернення коштів університетом, оскільки право працівника не повертати кошти, враховуючи домовленість сторін у п. 4.3. договору № 73 віл 21.11.2008, передбачається лише у разі звільнення за ініціативою університету.

Варто зауважити, що з цих підстав відповідачу ухвалою суду від 03.10.2016 відмовлено у зупиненні провадження у даній справі.

Стосовно посилань відповідача про те, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, що є наслідком відмови у задоволенні позову, згідно зі ст. 267 ЦК України, суд вважає, що позивачем даний строк не пропущено.

Згідно із п. 2.1.1 на договорі № 73 від 21.11.2008 працівник зобов'язується підготувати до захисту кандидатську дисертацію та подати її до спеціалізованої Вченої Ради протягом трьох років з моменту підписання договору, тобто, до 21.11.2011.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначає позивач, протягом періоду з листопада 2013 року до березня 2016 року ОСОБА_2 не повідомляла про її відрахування та відсутність захищеної дисертації.

Позивач листом від 13.04.2016 № 170 здійснив запит до Національної академії внутрішніх справ про стан підготовки кандидатської дисертації ОСОБА_2, на який листом від 03.03.2016 № 46/1400 отримав інформацію про те, що ОСОБА_2 на розгляд кафедри матеріали робочого варіанту дисертації не подала.

Отже, враховуючи те, що сам позивач не був виконавцем робіт із підготовки здобувача, здійснив запит в квітні 2016 року до Національної академії внутрішніх справ про стан виконання договору, на який отримав відповідь у березні 2016, суд вважає, що з цього часу позивач дізнався про порушення свого права, а тому звертаючись до суду в липні 2016 року, не пропустив трирічний строк позовної давності.

Щодо зустрічного позову.

Суд вважає необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору № 73 від 01.11.2008 недійсним, з підстав, що він на її думку суперечить гарантійним нормам Конституції України щодо заборони використання примусової праці, нормам цивільного законодавства, нормам трудового законодавства, іншим нормативно - правовим актам, прийнятим відповідно до Конституції України.

Позивач у своєму позові не зазначила жодного пункту оспорюваного договору, який суперечить нормам трудового або цивільного законодавства, не вказала яким саме нормам він суперечить, яка його частина передбачає використання примусової праці.

Окрім того, обґрунтовуючи вимоги про визнання цього договору недійсним, відповідач посилається на порушення умов трудового контракту, укладеного нею х університетом, як з роботодавцем.

Зокрема вказує, що з 01.09.2006 її прийнято в штат університету до кафедри права на посаду викладача по контракту на строк один рік. Потім укладені були контракти: № 154/2007 від 27.08.2007 строком на три роки; № 81/2010 від 26.06.2010 строком на три роки; №054/2014 від 26.06.2014 строком на один рік.

Контракт за № 51/2015 від 26.06.2015 вона не підписала, вказавши власнику на ті пункти, з якими не погодилась, оскільки вони суперечать нормам законодавства. Позивач вказує, що її роботодавець фактично примусив займатися науковою діяльністю, з подальшим захистом дисертаційного дослідження.

Але вона продовжувала працювати викладачем і поряд з роботою над дисертацією її позивач навантажував роботою, оплату праці проводив за мінімальним рахунком, порушуючи умов оплати праці. Відмовитись від учбового навантаження вона не могла, тому що їй одразу нагадували про договір № 73.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Між тим, у своєму зустрічному позові ОСОБА_2 не вказує, які саме норми права не були дотримані позивачем саме в момент укладення договору № 73 від 21.11.2008, а зазначає лише про хід його виконання, труднощі, що виникли у зв'язку з його виконанням, а також про порушення її трудових прав університетом, як роботодавцем, а не як надавачем послу з підготовки науково-педагогічного працівника.

Отже, фактично відповідач посилається не на підстави укладення договору, а на порушення, як на її думку, умов його виконання, на які вона вказує як на його нікчемність. Тому суд не приймає дані доводи в обґрунтування вимог про недійсність (нікчемність) договору № 73 від 21.11.2008.

До того ж, суд вважає, що відповідач пропустила трирічний строк позовної давності із вимогами про визнання договору віл 21.11.2008 недійсним, який передбачений ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач підписала договір 21.11.2008, що нею не заперечується, підстави, причин, які б вказували на причини пропущення строків позовної давності не назвала, відповідного клопотання про їх поновлення не заявила, а тому суд вважає, що відповідачу слід відновити у задоволенні її позовних вимог у зв'язку із пропуском строків звернення до суду.

Доводів, які спростовують висновки суду чи вказували на порушення вимог матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення

З'ясувавши в достатньому повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінки, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 312, 314 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: