АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Литвинова І.В.
№22-ц/796/3705/2017 Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Крижанівської Г.В.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року в справі за поданням старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкера Івана Анатолійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_5, стягувач: ОСОБА_2,-

В С Т А Н О В И Л А

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкера Івана Анатолійовича у виконавчому провадженні №49420175 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою подання державного виконавця задовольнити.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки фактичним обставинам справи, а в мотивувальній частині рішення не навів жодного мотиву відхилення аргументів та доказів державного виконавця.

Так, державний виконавець діяв виключно в межах закону, направляючи на адресу боржника виклики до ВДВС для надання пояснень щодо подальшого виконання рішення та надання інформації і документів в частині майнового стану та постановляючи рішення про примусовий привід боржника. При цьому, боржник, отримавши повідомлення, на виклики не з'являвся, будь-яких пояснень чи заперечень щодо дій державного виконавця не надавав, що суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження». І лише рішення про примусовий привід боржника стало підставою для особистої явки боржника, однак жодних документів у частині майнового стану та інформації щодо подальшого виконання рішення державному виконавцеві не надав.

Вказує, що на адресу державного виконавця від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшли дані, які свідчать про неодноразове перетинання державного кордону боржником протягом часу після відкриття виконавчого провадження, що може свідчити про високий рівень майнового стану боржника.

Зазначене свідчить про свідоме ухилення боржника від виконання рішень суду, оскільки маючи заборгованість у значному розмірі та маючи при цьому фінансову можливість за рахунок коштів, які витрачаються на подорожі світом, погасити таку заборгованість у значній її частині, боржник спромігся виплатити частину боргу в розмірі 879,98 грн лише завдяки примусу державного виконавця.

Представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 направив суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з відрядженням його за межі міста Києва для проведення виконавчих дій.

При цьому до клопотання не було додано документів, що підтверджують відрядження ОСОБА_6 за межі міста Києва для проведення виконавчих дій.

Зазначене позбавляє колегію суддів визнати поважною причину неявки представника в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що боржник ОСОБА_5 свідомо та умисно ухиляється від виконання покладених на нього судовим рішенням зобов'язань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на таке.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 від 19 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №755/17997/14-ц, виданого 11.11.2015 року Печерським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 25 174 863,39 суми боргу, 3654,01 грн судових витрат. (а.с. 11 т. 4)

19 листопада 2015 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_5 у межах суми звернення стягнення 25 178 517,40 грн. (а.с. 13-14 т. 4)

Звертаючись до суду з поданням старший державний виконавець зазначав, що ОСОБА_5 свідомо ухиляється від виконання судового рішення, зокрема: 19.01.2016 року при наявності постанови про накладення арешту від 19.11.2015 року боржник відчужив три земельні ділянки; при наявності в останнього грошових коштів у розмірі 879,98 грн на рахунку в ПАТ «Укрсоцбанк» боржник самостійно не перерахував протягом строку, наданого на добровільне виконання рішення суду, дана сума в примусовому порядку була списана з рахунку ОСОБА_5 та перерахована на користь стягувача; ігнорує виклики державного виконавця, наслідком чого є постанови державного виконавця про примусовий привід боржника від 27.01.2016 року та 12.03.2016 року; систематично перетинає державний кордон при невиконаних зобов'язаннях.

Наведені підстави суд першої інстанції обґрунтовано визнав недостатніми для задоволення подання з огляду на наступне.

Значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст.11 Закону № 606-XIV, не означає саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, який вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження і не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. У зв»язку з цим і здійснюється примусове виконання.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону № 606-XIV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Із копій матеріалів виконавчого провадження, долучених до подання, вбачається, що боржник ОСОБА_5 копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.11.2015 року отримав 29.03.2016 року. (а.с. 10 т. 4)

Отже, підстав вважати, що ОСОБА_5 був обізнаний про наявність щодо нього відкритого виконавчого провадження до 29.03.2016 року немає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державним виконавцем не надано доказів, що станом на 19.01.2016 року, коли боржником було відчужено три земельні ділянки, останньому було відомо про існування відкритого виконавчого провадження, враховуючи те, що копії матеріалів виконавчого провадження не містять доказів отримання ОСОБА_5 копії постанови про накладення арешту від 19.11.2015 року.

У суді апеляційної інстанції учасники процесу підтвердили, що ці земельні ділянки перебували в іпотеці і були реалізовані за іпотечними договорами.

Представник ОСОБА_2 посилається на те, що відчуження земельних ділянок відбулося в порушення вимог закону нотаріусом при посвідчення договорів купівлі-продажу земельних ділянок, на які був накладений арешт державним виконавцем.

Проте, в цьому судовому процесі суд першої інстанції не мав повноважень перевіряти законність та обґрунтованість дій нотаріуса при посвідчення цих договорів, тому суд підставно не розцінив продаж земельних ділянок, що вже перебували в іпотеці, як спосіб ухилення боржника від виконання судового рішення.

У поданні державний виконавець зазначає, що ОСОБА_5 ігнорує виклики державного виконавця, наслідком чого є постанови державного виконавця про примусовий привід боржника від 27.01.2016 року та 12.03.2016 року, однак матеріали справи не містять доказів отримання боржником викликів державного виконавця від 12.01.2016 року та від 26.01.2016 року, постанов про примусовий привід від 27.01.2016 року та від 12.03.2016 року.

Із копій матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 29.03.2016 року ОСОБА_5 отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.11.2016 року та вимогу державного виконавця у порядку ст. 5, 11, 90 Закону України «Про виконавче провадження» від 29.03.2016 року. (а.с. 10, 30 т. 4)

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що боржник жодних документів у частині майнового стану та інформації щодо подальшого виконання рішення державному виконавцеві не надає, однак у матеріалах цивільної справи міститься відповідь ОСОБА_5, зареєстрована 14.04.2016 року за вх. №0-10835, про наявне у нього майно. (а.с. 153-154 т. 4)

У цій відповіді ОСОБА_5 зазначив про наявне у нього майно, місце його знаходження, про місце знаходження правовстановлюючих документів, повідомив місце своєї роботи.

Не є підставою для задоволення подання посилання апелянта про неодноразове перетинання боржником державного кордону протягом часу після відкриття виконавчого провадження, оскільки самі по собі поїздки ОСОБА_5 за межі України не свідчать про свідоме ухилення боржника від виконання судового рішення та про наміри ОСОБА_5 залишити Україну з метою ухилення від виконання рішення суду.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Суд першої інстанції детально проаналізував доводи подання та наявні докази і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Всі доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав до її скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Л.Д.Українець

Судді М.І.Оніщук

Г.В.Крижанівська