Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2017року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі : головуючого-судді Білінської Г.Б.

при секретарі Дмитришин Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відомостей такими, що не відповідають дійсності і принижують ділову репутацію, спростування таких відомостей, відшкодування моральної шкоди,

установив:

27.12.2016 р. ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Львова із позовом до ОСОБА_2 про визнання відомостей такими, що не відповідають дійсності і принижують ділову репутацію, спростування таких відомостей та про відшкодування моральної шкоди. Зокрема, позивач просить:

- визнати перше речення тексту запису, який було опубліковано 24.11.16 року о 12:11 год. в соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_2, а саме: «Як ви думаєте про що ВОНО (Парасюк) могло розказувати студентам юрфаку?»,таким, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1, як людини, громадянина та народного депутата України.

-визнати інформацію поширену 24.11.16 року о 12:11 год. в соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_2, а саме::«Цікаво чи згадав Парасюк, що він як народний обранець ходить на своє робоче місце не більше 30% часу, а отримує зарплату як за 100% відвідуваність. Звідси ж випливає і питання про відповідальність.», -недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності , принижує ділову репутацію ОСОБА_1, як громадянина та народного депутата України.

-зобовязати відповідача спростувати у такий же спосіб, у який вона була поширена, інформацію опубліковану відповідачем 24.11.16 року о 12:11 год. в соціальній мережі «Facebook», а також видалити її зі сторінки Facebook.

-стягнути з відповідача на користь позивача - 1 (одну) гривню моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 24.11.16 року о 12:11 год. відповідачем ОСОБА_2 було опубліковано запис в соціальній мережі «Facebook» на особистій сторінці запису, (режим доступу: pehttps ://www. facebook. com/photo, php? fbid= 185756&set=a.78974..66197&type=3&lhcater), наступного змісту: «Як ви думаєте, про що ВОНО (Парасюк) могло розказувати студентам юрфаку? Цікаво чи згадав Парасюк, що він як народний обранець ходить на своє робоче місце не більше 30% часу, а отримує зарплату, як за 100% відвідуваність. Звідси ж випливає і питання про відповідальність... А особливо цікаво, як студенти юрфаку та викладачі оцінюють «побиття інших іменем народу» (не з точки зору моралі, а суто в правовому полі)».

Позивач вважає, що такий запис зроблений у грубій та принизливій формі, що ображає його честь та гідність,чинить підрив авторитету в очах виборців, родини та близьких. Інформація, яку поширив відповідач, не відповідає дійсності , не підтверджена жодними доказами. На думку позивача, вказаний пост не містить критики особи народного депутата, як і аналізу його діяльності. Відповідач видає припущення за достовірні факти, на основі яких робить однозначні висновки, не даючи глядачам обєктивно оцінити вказану інформацію та зробити свої висновки щодо поданої інформації, тобто вважає, що твердження відповідача не є оціночними судженнями. Заподіяні моральні страждання позивач оцінює в 1 грн.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та пояснили, що 24. 11. 2016 р. ОСОБА_2 опублікувала на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook» замітку : «Як ви думаєте про що ВОНО (Парасюк) могло розказувати студентам юрфаку.Цікаво чи згадав Парасюк, що він як народний обранець ходить на своє робоче місце не більше 30% часу, а отримує зарплату як за 100% відвідуваність. Звідси ж випливає і питання про відповідальність.» Даний запис було проілюстровано фотографією, на якій зображено плакат-оголошення із фотографією ОСОБА_1. В оголошені йшлося про зустріч із народним депутатом України ОСОБА_1 Тема зустрічі зазначена в оголошені: «Сучасний стан законодавства та політичного становища в Україні», місце зустрічі - аудиторія 249 на юридичному факультеті Львівського національного університету ім.І.Франка. Даний плакат також був розміщений на дошці оголошень однієї з кафедр юридичного факультету Львівського національного університету ім.І.Франка, де ОСОБА_2 особисто сфотографувала його, оприлюднила на своїй персональній сторінці у соціальній мережі «Facebook» із супроводжуючим записом.

Відповідачка також пояснила, що її , як громадянку України, як журналіста обурив той факт, що студентам юридичного факультету ,чия майбутня професія прямо повязана із захистом прав людини, дотриманням закону, відповідальністю, про «Сучасний стан законодавства...» розповідає позивач, який:

-є представником органу законодавчої влади в України і при цьому дозволяє собі безвідповідально відноситись до своїх прямих професійних обовязків - про що свідчать пропущені ним більшість голосувань у ОСОБА_3 України;

-замість працювати над утвердженням верховенства права, свободи та демократії в Україні власним прикладом демонструє, що мандат недоторканості дає йому право застосовувати фізичну силу, обмежувати права і свободи інших,про що неодноразово писали загальноукраїнські ЗМІ.

Відповідачка вважає, що їй, як і всім громадянам України Конституцією України гарантоване право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Позовні вимоги на переконання відповідачки , суперечать положенням Закону України "Про інформацію", відповідно до якого ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доводи сторін, вивчивши подані сторонами докази, суд приходить до переконання, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних мотивів.

Ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію.

Ст.32 Конституції України гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Ст. 30 Закону України «Про інформацію» передбачає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями є висловлювання, які містять критику, оцінку дій, а також висловлювання , що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів - вживання гіпербол, алегорій,сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. На такому поділі інформації неодноразово наполягав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини. Так, зокрема , у рішенні у справі «Фельдек проти Словаччини» від 12.07.2001 р. зазначається, що суд повинен розрізняти фактичні повідомлення та оціночні судження. Вимогу щодо доведення істинності оціночного судження неможливо дотримати, така вимога порушує свободу вираження поглядів, яка є основною частиною права, гарантованого ст.10 Конвенції з прав людини.

Зважаючи на таке, суд вважає за необхідне дослідити кожне речення, яке оскаржується, окремо та дати їм відповідну оцінку.

Так, речення «Як ви думаєте, про що ВОНО /Парасюк/ могло розказувати студентам юрфаку?»- позивач вважає таким, що принижує честь,гідність і ділову репутацію ОСОБА_1, як людини ,громадянина та народного депутата України.

Суд вважає, що автором статті - ОСОБА_2 у даному випадку застосована метафора / образний вислів/ та сарказм / зла іронія , уїдлива насмішка/, при яких відчувається явна ідейна та емоційна оцінка , субєктивне відношення відповідачки до особи позивача , що є ознакою оціночного судження .

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені у засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона може скористатись наданим їй законом правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому є ЗМІ чи соціальній мережі з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм оцінку.

Наступна фраза відповідачки ОСОБА_2, оспорювана позивачем, звучить «Цікаво, чи згадав Парасюк, що він як народний обранець ходить на своє робоче місце не більше 30% часу, а отримує зарплату як за 100% відвідуваність. Звідси ж випливає і питання про відповідальність.»

Визнання суджень відповідачки у соціальних мережах поширенням недостовірної інформації, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки визнати недостовірною можна лише ту інформацію, яка містить фактичні дані. Власні висловлювання особи щодо певних обставин та фактів, не можуть оцінюватись з погляду достовірності. Судження відповідачки у цьому реченні є неконкретними та узагальнюючими , не містять даних щодо часових меж . Окрім цього, суд приймає до уваги покликання відповідачки на те, що тема відвідувань народними депутатами , у тому числі і народним депутатом ОСОБА_1 ,своїх робочих місць та участь у голосуванні законопроектів постійно обговорюється як у ЗМІ , так і на засіданнях Верховної ОСОБА_3, адже ухвалення чи відхилення тих чи інших рішень у ОСОБА_3 України залежить від присутності народних депутатів України на їхніх робочих місцях в сесійному залі та їхньої персональної участі в голосуванні. Тільки так важливі для держави та її громадян проекти законів та проекти постанов стають Законами та офіційно прийнятими Постановами. Натомість через відсутність без поважних причин народних депутатів в залі засідання ВРУ неодноразово відкладались голосування через недостатню кількість голосів, або ж головуючий на пленарному засіданні змушений по кілька разів ставити одне і теж питання через малу кількість народних депутатів у сесійній залі. Про ці обставини неодноразово писали ЗМІ, такі викладено на офіційному сайті Верховної ОСОБА_3 , окрім цього факти недобросовісної поведінки народних депутатів можна бачити на телеканалі «Рада» під час транслювання засідань Верховної ОСОБА_3.

Оспорювану інформацію суд вважає оцінкою дій позивача як народного депутата публічної особи з боку відповідачки , яка як журналіст проводила власні дослідження .

Відповідно до положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації ,схваленої 12.02.2004 р. Комітетом ОСОБА_4 Європи, та рекомендаціями, що містяться у Резолюції 1165 Парламентської ОСОБА_5 Європи, публічними особами є особи, які обіймають державні посади, користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті. У ст. ст.3,4,6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародних рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю, і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Свобода дотримуватись своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст.10 Європейської конвенції з прав людини, яка захищає погляди ,критичні зауваження чи припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці .

Право громадян на свободу вираження поглядів та критику дій чи бездіяльності публічних осіб неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польща « та інших.

Особа, вибравши для себе політичну діяльність, неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу, і як наслідок повинна виявляти до цього більше терпимості /рішення «Лігенс проти Австрії», «Українська Прес група проти України» та ін./

У справі «Обершлік проти Австрії» Європейський суд з прав людини відзначив, що захистом по ст.10 Конвенції з прав людини підлягає не лише зміст інформації та поглядів, але й форма, в якій вони передаються « прагнення журналіста до того, щоб звернути увагу громадськості на важливу проблему або загрозу, виправдовує за деяких обставин використання навіть провокативних засобів і особливої форми висловлювання».

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 4. ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати зокрема у: приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях .

Згідно з ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого , або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Позивач у своїй позовній заяві визначив розмір заподіяної йому моральної шкоди у сумі 1 /одна/ грн

Позаяк , судом не знайдено достатніх підстав для задоволення вимог позивача про визнання тексту запису відповідачки ОСОБА_2 в соціальній мережі «Facebook» на особистій сторінці наступного змісту: «Як ви думаєте, про що ВОНО (Парасюк) могло розказувати студентам юрфаку? Цікаво чи згадав Парасюк, що він як народний обранець ходить на своє робоче місце не більше 30% часу, а отримує зарплату, як за 100% відвідуваність. Звідси ж випливає і питання про відповідальність « таким , що принижують честь, гідність та ділову репутацію, суд вважає , що і вимога про стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 62, 213-215, 218, 209 ЦПК України, ст.ст.3, 28, 55 Конституції України, ст.ст.16, 23, 270, 277, 1167ЦК України, суд, -

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відомостей такими, що не відповідають дійсності і принижують ділову репутацію, спростування таких відомостей, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з моменту його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_6