АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
апеляційне провадження № 22-ц/796/4541/2017 Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни про визнання договору позики недійсним правочином, визнання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими, а також визнання укладеним договору позики та застосування до нього правил щодо правочину позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватного нотаріуса КМНО Коновалової Е.А. про визнання договору позики недійсним правочином, визнання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими, а також визнання укладеним договору позики та застосування до нього правил щодо правочину позики.

В обґрунтування позову позивачка зазначала, що постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 03 листопада 2015 року її було визнано потерпілою від злочинних дій ОСОБА_2 у співучасті з ОСОБА_3, які шахрайським шляхом заволоділи належною їй квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та грошовими коштами. Так, 20 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_2 формально був укладений договір позики, за умовами якого вона отримує у позику 300 658,60 грн., що становить еквівалент 37 400 доларів США, без нарахування відсотків. Фактично грошові кошти за спірним договором отримала ОСОБА_3, що вказує на укладення цієї угоди іншими особами, а сам договір укладений нею, позивачкою, під тиском та оманою з боку зазначених осіб. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором 20 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №76053, за умовами якого вона (іпотекодавець) передала ОСОБА_2 (іпотекодержатель) в іпотеку вказану квартиру. Також цього дня між сторонами з відкладною умовою укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким з моменту виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки позивачка передає відповідачці ОСОБА_2, а остання зобов'язується прийняти у власність зазначене вище

нерухоме майно. Вважає, що фактично основне зобов'язання, яке виникло між нею та ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки не існувало, тому і договір іпотеки припиняється.

Посилаючись на викладене, просила суд задовольнити позов та визнати договір позики від 20 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, недійсним правочином. Визнати, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики та застосувати до нього правила, щодо правочину позики. Визнати договір іпотеки від 20 квітня 2012 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 квітня 2014 року, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, припиненими. Судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 січня 2017 року у задоволені позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у визнанні договору позики від 20 квітня 2012 року недійсним - скасувати.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивачки підтримала апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник відповідачки ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним.

Інші учасники процесу в судове засідання не з»явились, про день та час розгляду справи повідомлені належно.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 20 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який посвідчено Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А.

Відповідно до п. 1 договору позики позивачка, як позичальник, отримує у відповідачки ОСОБА_2, як позикодавця, а позикодавець передає у позику грошову суму в розмірі 300 658,60 грн., що за курсом ПАТ КБ «Правекс-Банк» становить 37 400 доларів США.

Підпунктом 1.1. цього договору встановлено, що грошові кошти у визначеному розмірі ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 під час його підписання. У відповідності до пп. 2 та 2.1 договору позики остання зобов'язалася повернути грошові кошти ОСОБА_2 - у сумі, яка буде відповідати гривневому еквіваленту 37 400 доларів США за курсом їх продажу ПАТ КБ «Правекс-Банк» на дату здійснення платежу та не пізніше 20 жовтня 2012 року відповідно до визначеного договором графіку.

З метою забезпечення належного виконання грошових зобов'язань за вказаним договором позики, 20 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, який посвідчено Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А., відповідно до п. 1.1 якого ОСОБА_1 (іпотекодавець) передала ОСОБА_2 (іпотекодержатель) в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

На підставі ст.589 ЦК України та частини першої ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», частиною третьою статті 33 цього Закону встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

20 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А. Згідно з умовами п. 1.1 цього договору іпотекодавець (позивач) зобов'язується передати, а іпотекодержатель (відповідач ОСОБА_2) прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим Договором, належне ОСОБА_1 на праві приватної власності нерухоме майно, що є предметом укладеного між ними договору іпотеки. При цьому сторони договору в п. 6.2 передбачили, що права і зобов'язання за цим договором виникають з моменту виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Оскільки позивачка не виконала умови договору позики, відповідачка ОСОБА_2 скористалася наданим їй в пп. 1.1 та 6.2 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя правом звернення стягнення на нерухоме майно та зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису 5497059.

Звертаючись з даними позовом до суду, позивачка просила суд визнати договір позики від 20 квітня 2012 року недійсним правочином та застосувати до нього правила правочину позики, а також визнати договір іпотеки від 20 квітня 2012 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 квітня 2014 року припиненими.

Посилаючись на недійсність укладеного 20 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики, позивачка вказує на те, що фактично грошові кошти за цим договором отримала інша особа, ОСОБА_3, а договір нею підписувався під тиском та оманою стосовно виду і суб'єкту правочину, а отже всі боргові зобов'язання повинна нести саме ОСОБА_3

У відповідності з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На підставі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою, проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа) ,яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пунктах 19, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9, відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях.

Ні позивачкою, ні її представником не надано суду будь-яких належних та переконливих доказів того, що договір позики, вчинений позивачкою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку відповідачів, що договір позики був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 З огляду на викладене, по справі відсутні законні підстави для визнання недійсним договору позики

Та обставина, що постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 03 листопада 2015 року позивачку було визнано потерпілою від злочинних дій ОСОБА_2 у співучасті з ОСОБА_3, які шахрайським шляхом заволоділи належною їй квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та грошовими коштами, не є достатнім доказом для визнання оспорюваного договору позики недійсним.

Крім того, ОСОБА_1 не доведено суду факту припинення основного зобов'язання за договором позики, відтак посилання на припинення зобов'язань за договором іпотеки та договором про задоволення вимог іпотекодержателя є необґрунтованими та безпідставними.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1, обґрунтовано відмовивши в позові.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 січня 2017 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: