Справа № 161/5413/17 Провадження № 22-ц/773/1137/17 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А. ,

суддів - Стрільчук В.А., Здрилюк О.І.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, та її представника Єжика Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідачів про визнання права власності на спадкове майно.

Покликалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її колишній чоловік ОСОБА_8.

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, яка складається з житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями в АДРЕСА_1.

На випадок своєї смерті ОСОБА_8 склав заповіт, яким все належне йому майно заповів їй.

Зазначає, що не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку.

У зв'язку наведеним просила визнати за нею право власності на спадкове майно, після смерті чоловіка, а саме: на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2017 року позов в даній справі задоволений частково.

Ухвалено визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину спадкового майна після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме: на 1/4 частину житлового будинку з надвірними та господарськими спорудами і будівлями в АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 просить скасувати це рішення у зв'язку з неповним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов в даній справі задовольнити повністю.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - до скасування з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов в даній справі та визначаючи частку спадкового майна, що має належати позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя: спадкодавця ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року та відповідача ОСОБА_3, а відтак після смерті ОСОБА_8 спадщина відкрилась на 1/2 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

Такі висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального права та при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 29.11.2016 року (а.с. 5).

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є дітьми спадкодавця ОСОБА_8, що не заперечувалось жодною із сторін.

Судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_4 в період з 07.02.1987 по 21.04.2005 року, а з 04.07.2008 року по день смерті ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, ( а.с.8,9, 51).

Відповідно до ст. ст. 1216,1217, 1220 Цивільного кодексу( далі ЦК) України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

На випадок свої смерті ОСОБА_8 склав заповіт, який 14.03.2013 року посвідчений Липинською сільською радою. За змістом даного заповіту ОСОБА_8 все належне йому майно заповів ОСОБА_4 (а.с. 10).

Даний заповіт є чинним та ніким не оскаржений.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ( ч. 1 ст. 1268 ЦК України)

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. ( ч. 1 ст. 1269).

З дослідженої спадкової справи №117/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 вбачається, що у передбачений ст. 1270 ЦК України строк з заявами про прийняття спадщини звернулись позивач, як спадкоємець за заповітом та відповідачі, вважаючи себе спадкоємцями за законом, ОСОБА_3, як дружина померлого та ОСОБА_6, ОСОБА_9, як діти спадкодавця.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_7, у передбачений законом порядок та строк з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 не зверталась, та будучи зареєстрованою на час смерті спадкодавця в АДРЕСА_1 фактично на день його смерті там не проживала. Дана обставина сторонами не заперечувалась та не спростовувалась. Таким чином ОСОБА_7, будучи спадкоємцем першої черги, спадщини після смерті ОСОБА_8 у передбачений законом строк та порядок не прийняла.

З врахуванням чинності заповіту, складеного на позивача ОСОБА_4, спадкування здійснюється з врахуванням положень ст. 1223 ЦК України та глави 85 ЦК України.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом позовної заяви вбачається, що предметом спору є житловий будинок по вул. Шкільна, 3 в с. Липини Луцького району.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу(ч. 1 ст. 16 ЦК України)

З матеріалів справи вбачається, що позивач у зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спірний будинок та наявністю спору, щодо даного об'єкту нерухомого майна, позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, а відтак її право підлягає захисту в судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково суд першої інстанції вважав, що житловий будинок в АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_3. Такі висновки суду не можуть вважатись правильними, оскільки зроблені з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Особистою приватною власністю дружини чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу ( п.1 ч.1 ст. 57 СК України).

От же в даному випадку слід з'ясувати питання, щодо юридичної природи спірного будинку, чи є він об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_8 житловий будинок набув в порядку спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_10, що стверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.08.2006 року та витягом про реєстрацію права власності від 02.11.2006 року.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що рішенням Липинської сільської ради №9/11 від 14.003.2007 року ОСОБА_8 надано дозвіл на переобладнання літньої кухні в житловий будинок з розширенням в АДРЕСА_1. 01.06.2007 року ОСОБА_8 отримав дозвіл на виконання будівельних робіт в АДРЕСА_1, в подальшому розробив та у передбачений законом порядок затвердив проектну документацію одноповерхового двохкімнатного житлового будинку.

Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом приватного житлового будинку, що затверджений рішенням виконкому Липинської сільської ради від 15.10.2007 року житловий будинок в АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію. За змістом даного акту вбачається, що будівництво житлового будинку розпочато в червні 2007 року і завершено в вересні 2007 року.

За змістом ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття його в експлуатацію ( прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів регулюється Порядком, затверджених постановою КМУ від 22 вересня 20004 року № 1243 (в редакції на час виникнення правовідносин). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК України слід розуміти у системному зв'язку із положенням ст. 182 ЦК України, щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яка не передбачає жодних винятків. Як правило усі об'єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Як встановлено в суді апеляційної інстанції спірний будинок будувався спадкодавцем за час життя до шлюбу з ОСОБА_11 та був зданий в експлуатації у 2007 році також до шлюбу з ОСОБА_11

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_11 стверджувала, що будинок був завершений у 2007 році та починаючи з 2008 роки кошти в його будівництво не вносились.

Вважаючи житловий будинок в АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності з ОСОБА_8, ОСОБА_3 не надавала доказів про внесення коштів на його будівництво, з вимогами про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_8 до узаконення їхній стосунків тобто до 04.07.2008 року не зверталась.

Беручи до уваги наведене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до передчасного та необґрунтованого висновку про те що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є спільною сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_3, оскільки право власності на такий виникло у померлого до реєстрації шлюбу з відповідачем .

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що на час смерті ОСОБА_8 йому на праві особистої власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1.

З пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2, вбачається, що ОСОБА_11 є інвалідом ІІІ-ї групи.

Частиною 1 ст. 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

З врахуванням спадкоємців за законом, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_8 та беручи до уваги положення ст. 1241 ЦК України, обов'язкова частка ОСОБА_11, як непрацездатної вдови померлого, складається з 1/6 частина житлового будинку з надвірними спорудами та будівлям за адресою АДРЕСА_1, в свою чергу частка позивача ОСОБА_4 становить 5/6 частини даного житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі")

З врахуванням викладеного рішення про часткове задоволення вимог позивача забезпечить права ОСОБА_4, гарантовані їй Конституцією України, з врахуванням норм права, які регулюють дані правовідносини, при цьому буде виконане основне завдання цивільного судочинства закріплене в ст. 1 ЦПК України, яке полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального права, та при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, що згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що згідно листа Апеляційного суду Волинської області від 29 серпня 2017 року № 12060/2017/161/5413/177 в газеті «Волинь» опубліковано оголошення про виклик у судове засідання відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_7 вартість якого відповідно до рахунку №3509 від 30 серпня 2017 року становить 180 грн.

За таких обставин з відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_7 слід стягнути судові витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів в сумі 180 грн. в дохід держави по 60 грн. з кожного.

На розподілі судових витрат, що пов'язані з оплатою судового збору сторони не наполягали, а відтак такі понесені витрати залишаються за сторонами та судом їх розподіл не вирішується.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 5/6 частини житлового будинку з надвірними та господарськими спорудами і будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, як на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в дохід держави 180 гривень витрат за розміщення судового оголошення в газеті «Волинь» по 60 гривень з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: