Провадження № 2/487/524/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Андрощука В.В., при секретарі судового засідання Плетенчук О.О., за участю прокурора Коткової А.В., відповідача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування окремих положень рішення міської ради, визнання недійсним державного акту про право власності на змелю, повернення земельної ділянки територіальній громаді шляхом її витребування у ОСОБА_1, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері (далі за текстом прокурор), діючи в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог Реєстраційна служба миколаївського міського управління юстиції, про визнання незаконним і скасування рішення міської ради, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, скасування реєстраційного запису щодо права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки в комунальну власність.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що рішеннями Миколаївської міської ради №35/51 від 19.06.2009 року та №36/61 від 04.09.2009 року затверджено проект землеустрою та передано у власність, у тому числі і ОСОБА_3, земельну ділянку площею 900 кв.м, розташовану по провулку Авіаційному №12 в м. Миколаєві, грошовою оцінкою 200033,40 грн., з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яку вона в подальшому, 15 лютого 2013 року, відчужила за договором купівлі-продажу ОСОБА_1

Посилаючись на те, що вказана земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі Бузького лиману та відноситься до земель водного фонду, тому передача її у власність фізичній особі для будівництва житлового будинку відбулась з порушенням вимог земельного та водного законодавства, прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 900 кв.м по провулку Авіаційному №12 в м. Миколаєві, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.02.2013 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1, скасувати державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку та повернути зазначену земельну ділянку в комунальну власність.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2016 року скасовано рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16 листопада 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2016 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При новому судовому розгляді прокурором було заявлено про залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі продажу спірної земельної ділянки від 15 лютого 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_1

Крім того, прокурор, не змінюючи предмет і підставу позову, уточнивши заявлені вимоги, остаточно просив - визнати незаконними та скасувати пункти 49, 49.1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 900 кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по провулку Авіаційному №12 в м. Миколаєві; визнати недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯИ №140148 від 29.10.2009 року з кадастровим номером :12:001:0009, виданий ОСОБА_3; повернути територіальній громаді міста Миколаєві в особі Миколаївської міської ради спірну земельну ділянку площею 830 кв.м. шляхом витребування її у ОСОБА_1

В судовому засіданні прокурор підтримав уточнені позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених у первісній позовній заяві від 16.10.2014 року та заяві від 29.12.2016 року. При цьому стверджував, що вказаний позов прокурором предьявлено в інтересах територіальної громади міста Миколаєва та без пропуску строку позовної давності.

ОСОБА_3, представник Миколаївської міської ради в судове засідання не зьявились, причини неявки суду не повідомили, про час і місце розгляду справи були сповіщені відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавста. Крім того, в матеріалах справи наявні письмові заперечення вказаних осіб проти позову та про розгляд справи без їх участі.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову прокурора та просили відмовити в його задоволенні за безпідставністю та необгрунтованістю. Крім того, наполягаючи на відмові в задоволенні позову з вказаних підстав, стверджували про пропуск прокурором строку позовної давності та врахуванні судом такого факту при прийнятті рішення.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду в обґрунтування заявлених вимог і заперечень проти позову, дослідивши надані докази, наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради №35/51 від 19.06.2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22156 кв.м у тому числі 55 кв.м під капітальною забудовою, 99 кв.м під спорудами, 1766 кв.м під проходами, проїздами та площадками, 20236 кв.м під зеленими насадженнями за рахунок земель міста не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по вулиці Леваневців, 25 в м. Миколаєві та передано вказану земельну ділянку площею 22156 кв.м ТОВ «Миколаївбудпроект» в оренду строком на десять років (т.1, а.с.8).

Відповідно до заяви від 10.08.2009 року, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованої в реєстрі за №2542, ТОВ «Миколаївбудпроект» в особі директора ОСОБА_5 надало згоду на вилучення земельних ділянок орієнтованою площею до 1000 кв. м. для будівництва індивідуальних житлових будинків по пров. Авіаційному в м. Миколаєві 19 громадянам (у тому числі і ОСОБА_3С.), за рахунок земельної ділянки площею 22156 кв.м, яка надана рішенням Миколаївської міської ради №35/51 від 19.06.2009 року для обслуговування придбаного майна (т.1 а.с.79).

Рішенням Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1000 кв.м, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по провулку Авіаційному в місті Миколаєві, в тому числі відповідачці ОСОБА_3 (пункти 49, 49.1) земельної ділянки площею 900 кв.м по провулку Авіаційному, 12 в м. Миколаєві (т.1, а.с.9-12).

29.10.2009 року на підставі вказаного рішення ОСОБА_3 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140148 (т.1, а.с.13).

15.02.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки по провулку Авіаційному, 12 в м. Миколаєві (т.1, а.с. 17).

За положеннями ст. 4 Водного кодексу України та ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.

Для створення сприятливого режиму водних об'єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

За змістом статей 60, 61 ЗК України та статей 88, 89 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення й засмічення та збереження їх водності. На цих смугах, як природоохоронних територіях, з вищезазначеною метою встановлюється режим обмеженої господарської діяльності із забороною: а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництва та городництва; б) зберігання та застосування пестицидів і добрив; в) влаштування літніх таборів для худоби; г) будівництва будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки.

Відповідно до ч.5 ст.87 ВК України зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами.

Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 87 ВК України).

Згідно з п. п. 1,5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року № 486 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок), розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Міприроди, Держводагентством та територіальними органами Держземагентства, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

За змістом п.п. 4, 5 Порядку проекти водоохоронних зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами Рад.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Виконавчі комітети місцевих Рад зобов'язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях (частина сьома статті 87 ВК України).

Таким чином, фактичні розміри і межі прибережних захисних смуг, зокрема в існуючих населених пунктах існують не в силу їх законодавчого закріплення, а для визначення, встановлення та закріплення меж прибережної захисної смуги, та як наслідок віднесення цієї території до земель водного фонду. Законодавством України передбачений відповідний порядок, який полягає у розробці відповідного проекту та виділення на його підставі земель водоохоронних зон та прибережних захисних смуг.

Віднесення спірних земельних ділянок до земель прибережної захисної смуги та категорії земель водного фонду, без відповідних доказів, що підтверджували б існування таких обставин, є порушенням ст. 60 ЦПК України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України у цивільній справі №6-25цс13, яка є обов'язковою для усіх судів України.

В судовому засіданні прокурор не надав належних доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду відповідно до вищезазначеного Порядку.

Крім того, рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18.09.2009 року затверджено Генеральний план міста Миколаєва та затверджено містобудівну документацію. Відповідно до висновку начальника управління - головного архітектора міста ОСОБА_6 земельні ділянки по провулку Авіаційному 1-17, 19, 21 відповідно до Генерального плану міста Миколаєва відносяться до території садибної житлової забудови та території зелених насаджень і не входять до території, яка передбачена для збереження озеленення схемою генерального плану розміщення основних планувальних зон території мкр. «Леваневців» м. Миколаїв.

Рішенням Миколаївської міської ради №17/4 від 31.05.2012 року затверджено робочий проект «Встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва». Із ситуаційного плану вбачається, що земельна ділянка №12 по провулку Авіаційному в м. Миколаєві, розташована поза межами водозахисної смуги, визначеної робочим проектом. Вказані обставини свідчать про те, що спірна земельна ділянка належить до земель житлової забудови та знаходиться за межами водозахисної смуги.

Посилання прокурора на правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду України у справі № 3-77гс14 від 09.09.2014 року суд вважає безпідставними, оскільки спірні правовідносини у даній справі та у справі, яка розглянута ВСУ, не є подібними. Зокрема, у даній справі спір виник з приводу земельної ділянки, розташованої в межах населеного пункту та прибережна захисна смуга в якому встановлюється відповідно до Порядку та з урахуванням містобудівної документації, а у вищезгаданій постанові ВСУ мова йде про встановлення прибережної захисної смуги уздовж морів поза межами населеного пункту.

Суд критично відноситься до позиції про автоматичне встановлення двокілометрової зони від урізу води Бузького лиману в місті Миколаєві, оскільки закон прямо визначає виключення із загального правила. При цьому суд констатує, що значна частина земель міста Миколаєва історично перебуває у двокілометровій зоні від урізу води Бузького лиману.

З урахуванням викладенного, суд приходить до переконання про необгрунтованість і безпідставність позовних вимог прокурора щодо визнання незаконними та скасування п.п. 49, 49.1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року та похідних вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140148 від 29.10.2009 року і повернення цієї земельної ділянки територіальній громаді міста Миколаєві в особі Миколаївської міської ради шляхом витребування її у ОСОБА_1, що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Так, при скасуванні рішень першої та апеляційної інстанції від 29.10.2015 року та 24.03.2016 року відповідно, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 16.11.2016 року (т.2 а.с.193-196) зазначив, що суди належним чином не перевірили доводи сторін відносно строку позовної давності, зокрема не дали оцінки твердженням ОСОБА_1 про те, що органам прокуратури було відомо про прийняття 04.09.2009 року Миколаївською міською радою рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 При цьому, суди не перевірили, чи порушено право позивача, хоча застосування наслідків спливу строку позовної давності можливо лише за наявності підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладені висновки і мотиви, з яких скасовані попередні рішення, сід приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ч.2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Відповідно до ст.ст.3,15 ЦПК України обовязковою передумовою для звернення до суду має бути порушення прав та законних інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка на момент її виділення у власність ОСОБА_3 перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва.

Відповідно до положень ст.13, ч.3 ст.140 Конституції України міська рада є органом, який здійснює права власника відносно земель, які належать територіальній громаді.

Крім того, п. «в» ст.5 ЗК України встановлено принцип невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч.6 ст.319 ЦК України, держава не втручається у здійснення власником права власності.

У заяві прокурора від 29.12.2016 року про зміну предмету позову не вказано орган, уповноважений державою здійснювати функції у спірних правовідносинах.

Отже, суд констатує, що у даній цивільній справі прокурором не дотримано вимог ст.45 ЦПК України та відповідно до приписів ст..60 ЦПК України не доведено обгрунтованність предявленого позову.

Враховуючи вищевикладене та відмовляючи в задоволенні позову прокурора за необгрунтованністю та безпідставністю заявлених вимог суд також констатує про пропуск прокурором строків позовної давності.

Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом(судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року наголошує, що позовна давність це законне право порушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства».

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2469цс16 від 16.11.2016 року, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» , що містяться у ст.261 ЦК України, діє підставу для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знать про стан своїх мінових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду не достатньо.

Тобто, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а відповідач мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Наявні в матеріалах справи докази беззаперечно свідчать, що під час прийняття спірного рішення Миколаївською міською радою №36/61 від 04.09.2009 року на сесії був присутнім помічник прокурора м. Миколаєва та копія вищевказаного рішення була направлена прокурору м. Миколаєва, тобто про прийняття рішення 36/61 органам прокуратури було достеменно відомо в день його прийняття 04.09.2009 року.

Згідно п. 2.4 Регламенту Миколаївської міської ради, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 01.06.2006 року №1/12, яке було чинним на момент існування спірних правовідносин, рішення Миколаївської міської ради було оприлюднено на офіційному сайті Миколаївської міської ради та прокурор також мав реальну можливість ознайомитись з текстом спірного рішення на офіційному сайті.

Крім того, згідно п. 9 розділу XV Конституції України, ст.19 Закону України «Про прокуратуру», 1991 року, прокуратура продовжувала виконувати відповідно до чинних законів функцію нагляду за додержанням і застосуванням законів, у тому числі за відповідністю актів, які видаються всіма органами, положенням Конституції та законів України.

Відповідно до ст.ст. 8, 20 Закону України «Про прокуратуру», чинного на час виникнення спірних правовідносин, прокурор був наділений правом вимагати будь-які рішення для перевірки, витребувати документи, отримувати довідки, проводити перевірки, вносити подання або протест на рішення місцевих рад, звертатися до суду тощо.

Отже, враховуючи положення Закону України «Про прокуратуру» та обізнаність прокурора про прийняте Миколаївською міською радою рішення, прокурор мав можливість здійснити перевірку правомірності оскаржуваного рішення з власної ініціативи та звернутися до суду з відповідним позовом в межах позовної давності.

Крім того, згідно п.п.2, 4 наказу Генерального прокурора України від 19.05.2005 року №3гн, на всіх нижчестоящих прокурорів було покладено обовязок забезпечити нагляд за додержанням законів, передусім і в органах державної влади, місцевого самоврядування, контролюючих та правоохоронних органів, одним з напрямків зосередження зусилля на додержання законів було визначено захист економічних інтересів держави від неправомірних посягань щодо земельних ресурсів та природного середовища.

У подальшому п.10 наказу Генерального прокурора України «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів» від 18.10.2010 року №3гн органи прокуратури були зобовязані здійснювати перевірку законності правових актів органів місцевого самоврядування не рідше одного разу на місяць.

Вище вказані накази були обовязкові для виконання для всіх органів прокуратури, згідно п. 7 ст.1 Закону України «Про прокуратуру».

Завданням Генеральної прокуратури України на прокурора Миколаївської області, міських, районних, міжрайонних та прирівняним до них прокурорів було покладено зобовязання щодо забезпечення належного нагляду за додержанням земельного законодавства, своєчасність і повноту реагування на виявлення порушення, представницьку діяльність у цій сфері на виконання Рішення розширеного засідання колегії Генеральної прокуратури України від 24.09.2010 року з порядком денним: «Про стан додержання вимог земельного законодавства та прокурорського нагляду у цій сфері». За прокурорами закріплювався обовязок щодо безпосереднього нагляду за додержанням і застосуванням законів в діяльності Миколаївської міської ради та її виконавчого комітету, щодо безпосереднього нагляду за додержанням і застосуванням законів щодо охорони земельних ресурсів та природного середовища.

Прокурор звернувся до суду з вказаним позовом 16.10.2014 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності не надав.

Разом з цим, оскільки застосування наслідків спливу строку застосування позовної давності можливо лише за наявності підстав для задоволення позову, а у даній справі таких підстав не встановлено, суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позову в звязку з безпідставністю і необгрунтованністю матеріально-правової вимоги.

Керуючись ст.ст.6.10,11,60,79,88,209-212,215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

В задоволенні позову Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування окремих положень рішення міської ради, визнання недійсним державного акту про право власності на змелю, повернення земельної ділянки територіальній громаді шляхом її витребування у ОСОБА_1, - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в порядку, передбаченому ст.ст.294-296 ЦПК України.

Суддя В.В. Андрощук