АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Охендовська КатеринаВячеславівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Марина Олександрівна, ОСОБА_8, ОСОБА_9, в інтересах якого діє його мати ОСОБА_3, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договорів удаваним та недійсним, витребування нерухомого майна та визнання права власності на нього.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та просила :

визнати удаваним договір купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року відносно квартири АДРЕСА_1, загальною площею 36,4 кв.м., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1114;

визнати недійсним фактично укладений договір управління майном, оформлений договором купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1114;

витребувати від ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру.

Вмимоги обґрунтовувала тим, що 08 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, проте укладаючи вищенаведений договір, сторони насправді укладали договір управління майном, за яким вона передавала спірну квартиру ОСОБА_3 виключно в управління, остільки спірна квартира фактично не вибувала з її управління, а відповідачка, в свою чергу, жодного дня в квартирі не проживала та не сплачувала комунальні платежі.

Вважає договір купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2011 року удаваним правочином, що має на меті приховати договір управління майном, який, в свою чергу, є недійсним, адже в момент його укладення сторонами не додержано вимог ч.1 ст. 203 ЦК України щодо відповідності змісту правочину актам законодавства та ч.5 ст. 203 ЦК України, оскільки сторони бажали настання не тих наслідків, що обумовлені договором купівлі-продажу.

Посилаючись на те, що 06 березня 2015 року ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру своїй матері - ОСОБА_10, яка, в свою чергу, знала або повинна була знати про неправомірність набуття нею права власності на квартиру, позивачка, згідно положень ст.ст. 387, 388 ЦК України, просила витребувати від ОСОБА_10 на її користь спірну квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі представник позивачки, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та зібраним у справі доказам, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_2, яка підтримала апеляційну скаргу, представника ОСОБА_4, яка просила апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, на підставі договору дарування квартири, укладеного 13 листопада 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В., ОСОБА_2 стала власником квартири № АДРЕСА_1

08 грудня 2011 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В. та зареєстрований в реєстрі за №1114, згідно якого ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_2 належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Зі змісту п. 12 договору купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2011 року вбачається, що сторони підтвердили, що даний договір не є фіктивним або удаваним правочином і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Встановлено, що 19 грудня 2011 року ОСОБА_3 здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру (а.с.15 т.1), а 06 березня 2015 року на правах власника уклала договір дарування цієї квартири на користь своєї матері - ОСОБА_10 (а.с.64 т.1).

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з підстав його недоведеності.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2).

Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або право власності не встановлено судом.

Твердження апеляційної скарги щодо нелогічності того, що після придбання в одноосібну власність усього цілісного майнового комплексу, який, є пам'яткою архітектури, знаною як «Замок барона», та становить історичну цінність і є інвестиційно-привабливим лише як єдине ціле, позивачка вирішила продати одну із квартир іншій особі, колегія суддів оцінює критично, остільки вказане не спростовує відсутність правових підстав до визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Окрім цього, відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про суді практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Згідно зі ст. 655, ч. 3 ст. 656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

Посилання апеляційної скарги, що передача спірної квартири була здійснена позивачкою з підстав необхідності збереження ОСББ «Замок», остільки вона мала намір і у подальшому одноосібно володіти та розпоряджатися усіма без виключення приміщеннями будинку, але одночасно бажала ефективно управляти належним їй майном, вберегти ОСББ «Замок» від ліквідації та належним чином оформити землекористування, не обґрунтовують недійсність договору купівлі-продажу вказаної квартири, а отже, колегія суддів визнає безпідставними.

Відповідно до справи, ОСББ «Замок» було створено у квітні 1999 році (а.с.38,39 т.1), тобто задовго до вчинення оспорюваного правочину.

Позивачкою не спростовано наявність волевиявлення сторін при укладанні договору купівлі-продажу, а належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності правочину з купівлі-продажу вказаної квартири до справи не долучено.

Матеріалами справи не доведено існування між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_3 будь-яких інших відносин, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу квартири, а пояснення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 обґрунтовано судом визнано неналежним доказом, остільки, як вбачається з матеріалів справи, зазначені особи перебували у трудових відносинах з товариством, яке належить родині позивачки, а тому зацікавлені у розгляді справи на її користь.

При цьому, колегія суддів враховує й зміст п.п. 3, 4, 7, 12 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2011 року, відповідно до якого сторони підтвердили, що даний договір не є фіктивним або удаваним правочином і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки; що право власності на квартиру переходить до покупця з моменту державної реєстрації; що на момент підписання цього договору покупець повністю сплатила ціну квартири, визначену у п.4 договору й продавець ОСОБА_2 не має жодних фінансових або майнових претензій за цим договором ( а.с.16-18 т.2).

Посилання апеляційної скарги на обставини ліквідації ОСББ «Замок» та виконання ОСОБА_3 обов'язків голови правління ОСББ «Замок», непридатності квартири для проживання та наявності у позивачки ключів від вхідних її дверей, характеру відносин між сторонами, не стосуються предмету заявленого по справі спору, а долучені на їх підтвердження докази не містять відомостей щодо дійсного укладання договору управління майном та існування між сторонами відносин з управління спірним помешканням.

Положеннями статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги не доведено, а тому районний суд обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Районним судом з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну правову оцінку.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 -315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/35871/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8661/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Савицький O.A.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.