Ухвала

іменем україни

01 березня 2017року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до обласного об'єднання міжгосподарських здравниць «Тернопільсільгоспздравниця» про зобов'язання видати дублікат трудової книжки, внесення запису про звільнення, нарахування та стягнення невиплаченої заробітної плати, визнання недійсним та скасування наказу, про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 08 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до обласного об'єднання міжгосподарських здравниць «Тернопільсільгосп-здравниця» (далі - ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця») про зобов'язання видати дублікат трудової книжки, внесення запису про звільнення, нарахування та стягнення невиплаченої заробітної плати, визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позову з врахуванням уточнення позовних вимог, зазначала, що з 01 березня 2006 року була прийнята на роботу в ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» на посаду головного бухгалтера. Через систематичні порушення з боку відповідача в 2010 році звернулася до суду з позовом про нарахування та стягнення заробітної плати.

Під час розгляду справи дізналася про існування наказу № 9-К від 15 серпня 2009 року про її звільнення з посади головного бухгалтера, який вона вважає незаконним оскільки він виданий з порушеннями трудового законодавства.

Також вказувала, що вона не була звільнена, оскільки весь час виконувала обов'язки головного бухгалтера ООМЗ «Тернопільсільгосп-здравниця», вела та подавала звітність, будь-яких зауважень відносно виконуваної роботи не отримувала. Однак не отримувала заробітну плату, через те, що вона, як головний бухгалтер не мала права без відома керівництва нарахувати собі заробітну плату.

Крім того, її трудова книжка була втрачена з вини відповідача.

В зв'язку з викладеним ОСОБА_1 просила суд задовольнити її позовні вимоги шляхом зобов'язання відповідача видати дублікат трудової книжки з внесенням до неї запису про її звільнення з 20 листопада 2014 року; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за весь час вимушеного прогулу починаючи з 20 листопада 2014 року по день видачі трудової книжки та зарплати з врахуванням інфляції та індексації, виходячи з розміру її посадового окладу 1 580 грн; визнати недійсним наказ № 9-К від 15 серпня 2009 року ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» від 15 серпня 2009 року про звільнення з посади ОСОБА_1 з 15 серпня 2009 року відповідно до ч. 2 ст. 41 КЗпП України; стягнути моральну шкоду в сумі 18 000 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ № 9-К від 15 серпня 2009 року ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» про звільнення з посади ОСОБА_1 з 15 серпня 2009 року відповідно до ч. 2 ст. 41 КЗпП України.

Зобов'язано ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки та внести запис про її звільнення з 20 листопада 2014 року відповідно до заяви ОСОБА_1 про дострокове розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Зобов'язано ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 14 616 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення в частині нарахування та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 08 червня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2016 року скасовано в частині позовних вимог щодо внесення запису в трудову книжку про звільнення ОСОБА_1 з 20 листопада 2014 року згідно її заяви про дострокове розірвання трудового договору за ініціативи працівника, зобов'язання ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» нарахувати та виплатити їй заробітну плату в сумі 14 616 грн, а також стягнення з ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» судового збору та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов'язано ООМЗ «Тернопільсільгосп-здравниця» внести запис у трудову книжку про звільнення ОСОБА_1 з 01 лютого 2010 року на підставі ст.38 КЗпП України.

Відмовлено в нарахуванні та виплаті заробітної плати за 12 місяців у період з 20 листопада 2014 року по 20 листопада 2015 року.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов в частині зобов'язання відповідача видати дублікат трудової книжки з внесенням до неї запису про звільнення позивача з посади головного бухгалтера з 20 листопада 2014 року, про нарахування та виплату заробітної плати, суд першої інстанцій прийшов до цього висновку виходячи з того, що належними доказами доведено, що ОСОБА_1 скористалась своїм правом на дострокове розірвання трудового договору, однак не була звільнена згідно її заяви, не отримала трудову книжку та заробітну плату з вини відповідача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про внесення запису до трудової книжки про звільнення позивача з 20 листопада 2014 року, нарахування та виплату заробітної плати за період з 20 листопада 2014 року по 20 листопада 2015 року та відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено факту виконання нею трудових обов'язків після 01 лютого 2010 року.

Однак з такими висновками судів повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам рішення судів не відповідають.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу (ч. 1 ст. 94 Закону України «Про оплату праці»).

Судами встановлено, що наказом ООМЗ «Тернопільсільгосп-здравниця» № 2 від 01 березня 2006 року ОСОБА_1 прийнята на посаду головного бухгалтера з 01 березня 2006 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 липня 2010 року, яке набрало законної сили, зобов'язано ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з червня 2009 року по лютий 2010 року з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір(ч. 1 ст. 235 КЗпП України).

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. 214 ЦПК України на вищезазначені положення закону уваги не звернув, доводів позивача належним чином не перевірив, не встановив усіх дійсних обставин справи, зокрема чи мало місце написання ОСОБА_1 заяви про звільнення з власної ініціативи з 01 лютого 2010 року, не з'ясував якими доказами підтверджується факт не виконання трудових обов'язків позивачем після 01 лютого 2010 року, у рішенні таких доказів не навів, унаслідок чого прийшов до помилкового висновку про зобов'язання ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» внести запис у трудову книжку про звільнення ОСОБА_1 з 01 лютого 2010 року на підставі ст. 38 КЗпП України за відсутності такої заяви.

Як зазначено в ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Суд першої інстанції в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам їх права стосовно необхідності надавати як докази на підтвердження позовних вимог, так і докази на обґрунтування заперечень, не розглянув позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 20 листопада 2014 року по день видачі трудової книжки, на що апеляційний суд не звернув уваги.

В ході розгляду справи районний та апеляційний суди не звернули уваги, що ОСОБА_1 в день винесення рішення в суді першої інстанції подала заяву про уточнення позовних вимог, де просила зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату з врахуванням інфляції та індексації, однак не зазначила період за який необхідно стягнути заробітну плату та не надала розрахунку.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2016 року в частині скасування наказу № 9-К від 15 серпня 2009 року ООМЗ «Тернопільсільгоспздравниця» про звільнення з посади ОСОБА_1 з 15 серпня 2009 року відповідно до ч. 2 ст. 41 КЗпП України та відмови в стягненні моральної шкоди не переглядалося, оскільки не оскаржувалися в касаційному порядку.

Судова колегія з урахуваннямч. 3 ст. 335 ЦПК України,вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 08 червня 2016 року в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача видати трудову книжку та внести до неї запис про звільнення ОСОБА_1, нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за весь час вимушеного прогулу починаючи з 20 листопада 2014 року по день видачі трудової книжки та зарплати з врахуванням інфляції та індексації скасувати, справу в зазначених частинах передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 08 червня 2016 року в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача видати трудову книжку та внести до неї запис про звільнення ОСОБА_1, нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за весь час вимушеного прогулу починаючи з 20 листопада 2014 року по день видачі трудової книжки та зарплати з врахуванням інфляції та індексації скасувати, справу в зазначених частинах передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова

О.В.Кадєтова