Справа № 310/5564/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

19 травня 2017 року Бердянський міськрайонний суд

У складі: головуючого судді Троценко Т. А.

При секретарі: Корнієнко М. Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про відшкодування збитків (упущеної вигоди),

- за зустрічним позовом ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання права власності на товаро матеріальні цінності, витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування збитків (упущено вигоди),

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, у якій вказав, що 30. 12. 2004 року він, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 отримали у дар від ОСОБА_3, кожний в рівних частках, незавершений будівництвом готель, який розташований у м. Бердянську по вул. Шевченко, 22 готовністю 93 відсотки.

25. 05. 2011 року на підставі договору дарування ОСОБА_5 ОСОБА_2 остання стала власником 1/3 частки нежитлового приміщення.

Таким чином, на даний час ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є співвласниками вказаного нежитлового приміщення.

У період з 2006 року по 2013 рік ОСОБА_2 за попередньою домовленістю з ОСОБА_5 укладалися договори найму (оренди) будівлі «Євро» (готелю, розташованого по вул. Шевченко, 22 в м. Бердянську), при цьому згоди інших співвласників на оренду усього готелю не було, кошти за ведення підприємницької діяльності на території усього готелю привласнювалися ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Після отримання права власності на 1/3 частку готелю відповідачка запевнила його та іншого співвласника, що буде займатися наданням послуг з тимчасового розміщення мешканців в готелі у якості адміністратора, а прибутки будуть розподілені пропорційно між усіма власниками.

В цей же час ОСОБА_2 без згоди інших співвласників передала готель в оренду, при цьому орендарем виступала вона сама як фізична особа підприємець, відкрила окремий рахунок в банку, на який заходили кошти, отримані від надання послуг з тимчасового розміщення мешканців на території готелю «Євро». При цьому відповідачка запевняла його та ОСОБА_4 про те, що жодних розміщень не здійснюється та діяльність готелю є неприбутковою.

За період господарювання ФОП ОСОБА_2 на території готелю «Євро» з 2011 по 2013 роки вона отримала прибуток у розмірі 2 799 742, 46 грн., що підтверджено висновком судово економічної експертизи, проведеної в рамках відкритого кримінального провадження № 0005186, внесеними у ЄРДР з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ст. 358 ч. 4 КК України.

В результаті здійснення незаконної господарської діяльності йому та ОСОБА_4 завдано збитки, під якими необхідно розуміти упущену вигоду.

У звязку з тим, що ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності використовувала не лише частину нерухомого майна, що належала їй на праві власності, а обєкт в цілому, і зокрема, належну йому частку, вона завдала йому збитки на суму 933 247, 48 грн., які він просить стягнути з відповідачки на його користь.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 з представником за довіреністю ОСОБА_6 підтримав позовні вимоги і пояснив, що у 2007 році єдиний раз він та ОСОБА_4 укладали договір оренди своїх часток готелю «Євро» з ОСОБА_7, більше після цього ніяких договорів не підписували, домовленостей щодо використання відповідачкою його частки та частки ОСОБА_4 між ними не існувало, про той факт, що вона використовувала їх частки і розміщала мешканців по всьому готелю їм відомо не було, вона їх не сповіщала про це, і дізналися про все тільки у 2013 році, коли подивилися бухгалтерську документацію і побачили, що заселялися усі номери.

Згоди на здачу в експлуатацію своєї частки готелю він не давав, порядок користування готелем не був визначений, але вони були впевнені, що працює лише 1/3 частка ОСОБА_2

На той час у нього був інший бізнес, тому він не займався готелем, приїжджала його дружина та діти, влітку відпочивали в готелі, регулярно привозили гроші на ремонт на вимогу ОСОБА_2, кошти на комунальні виплати давали лише у 2007 році, коли діяв договір оренди.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні з представником за договором і свідоцтвом адвокатом ОСОБА_8 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала у повному обсязі і пояснила, що вона сплачувала комунальні послуги за свої кошти за весь готель за згодою усіх співвласників, робила за свої кошти ремонт, оплачувала будівельні роботи, здійснювала закупівлю товаро матеріальних цінностей для всього приміщення.

7 років вона орендувала приміщення у ОСОБА_1 Д В. та ОСОБА_4, укладала договори оренди, щорічно виконавчий комітет Бердянської міської ради надавав їй дозвіл на роботу готелю, і за це вона повинна була виконати капітально - косметичний ремонт.

Вважає, що вона не повинна була виплачувати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 їх частину прибутку, оскільки вона і так здійснювала за них усі необхідні виплати, робила ремонт та закупала товари, посуд і меблі на увесь готель.

Третя особа ОСОБА_4 до суду не явився, про день слухання справи повідомлявся за місцем реєстрації та фактичного проживання, причини неявки суду не повідомив, і суд розглядає справу за його відсутності на підставі наявних доказів.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому вказала, що на підставі договору дарування від 30. 12. 2004 року ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_1 є власниками незавершеного будівництвом готелю, який розташований по вул. Шевченко, 22 в м. Бердянську Запорізької області.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 15. 08. 2006 року за ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_1 визнано право власності на самочинно збудований готель «А», мансарду «Мс», замощення І, хвіртку № 1, паркан № 2 по вул. Шевченко, 2 в м. Бердянську Запорізької області.

Земельна ділянка під вказаною нежитловою будівлею належить на праві власності ОСОБА_3.

Являючись приватним підприємцем з 2001 року, вона 30. 12. 2006 року уклала з ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договір оренди вказаного приміщення готелю, який в подальшому переукладався, до 2008 року, останній договір був підписаний 07. 11. 2012 року.

У 2011 році ОСОБА_5 подарувала їй 1/3 частку приміщення, а рішенням Бердянського міськрайонного суду від 09. 10. 2014 року визначено порядок користування нежитловою будівлею між нею з одного боку, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з іншого боку.

Після укладання договору оренди у 2006 році вона за власні кредитні кошти виконала необхідний капітально косметичний ремонт готелю, всього на суму 232 930,29 грн., з урахуванням індексу інфляції 646 956,67 грн.

На власні кошти придбала меблі, побутову техніку, інші побутові товари, необхідні для функціонування готелю, на загальну суму 3369 981,03 грн., з урахуванням індексу інфляції станом на 01. 08. 2015 року 950 264,43 грн.

У травні 2013 року між нею та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 виникли розбіжності стосовно розподілу прибутку, відповідачі стали вимагати від неї віддати їм 2/3 частини земельної ділянки, на якій розташований готель, а потім і її 1/3 частку готелю.

15. 07. 2013 року шляхом погроз вимусили її залишити готель, і позбавили її можливості здійснювати підприємницьку діяльність на своїй частині готелю, зайняли її кабінет, використовують печатку, незаконно заволоділи належним їй майном.

Просить визнати за нею право власності на товаро матеріальні цінності, що перебувають у готелі, всього на 346 найменувань, витребувати їх у відповідачів, та стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відшкодування збитків (упущеної вигоди) за період з 13. 07. 2013 року по 10. 12. 2015 року в розмірі 1 847 625,20 грн., які їй завдано внаслідок в результаті захвату 1/3 частини готелю 615 875,07 грн., та в результаті порушення виконання договорів оренди 2/3 частин готелю 1 231 750,13 грн.

В судовому засіданні позивачка і третя особа на її боці ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги у повному обсязі і пояснили, що ОСОБА_2 на свої власні кошти, кошти свого чоловіка ОСОБА_3, а також кредитні кошти здійснювала капітально косметичний ремонт усієї будівлі готелю, усе це відбувалося у рамках укладених договорів оренди з ОСОБА_1 та ОСОБА_4, з їх згоди та попередньої домовленості. Коли приїздила дружина ОСОБА_1 ОСОБА_9 з дітьми і відпочивала влітку, то бачила, що експлуатувалися усі номери готелю, він завжди був заповнений, тому вони не могли не знати про те, що належні їм частки перебувають в оренді.

Тому вона просить стягнути збитки за 2/3 частки готелю, оскільки вважає, що договори оренди діяли і не були розірваними.

15 липня 2013 року відповідачі змусили її покинути готель, вона встигла вивезти деякі свої речі, проте основні товаро матеріальні цінності, зокрема, меблі, посуд, різні облаштування залишилися в готелі, хоча ці речі належить їй особисто, тому вона просить визнати за нею право власності на них і витребувати від відповідачів.

На даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не пускають її в готель, вона намагалася двічі, 29. 06. 2016 року і 02. 06. 2016 року, маючи на руках оригінал рішення Бердянського міськрайонного суду про визначення порядку користування приміщенням, зайти в готель для зайняття підприємницькою діяльністю на своїй частині, але їй відповідачі перешкоджали.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечує у повному обсязі і пояснив, що договори оренди між ним та ОСОБА_2 не укладалися, його підпис у них є підробленим, що виявлено в ході кримінального провадження при проведенні почеркознавчої експертизи, що підтверджує, що ОСОБА_2 самовільно розпоряджалася та використовувала його частку готелю, не сплачуючи йому як власнику, його частину прибутку. Автоматичного продовження дії договору оренди, який дійсно був укладений між ними 30. 12. 2006 року, не відбувалося.

Надані позивачкою чеки та квитанції про придбання будівельних матеріалів, іншого майна не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому не можуть служити у якості доказів того, що ОСОБА_2 дійсно придбавала їх і саме на потреби готелю «Євро», за свої власні кошти і використовувала їх в процесі господарської діяльності.

Вказані нею товаро матеріальні цінності не являються індивідуально визначеними, а тому не можуть бути витребувані на її користь.

Він та ОСОБА_4 не завдавали ОСОБА_2 ніяких збитків, оскільки не використовують її частину готелю, розмір збитків заявлений нею на підставі припущень без надання бухгалтерських розрахунків.

Просить у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 до суду не явився, про день слухання справи повідомлявся за місцем реєстрації та фактичного проживання, причини неявки суду не повідомив, і суд розглядає справу за його відсутності на підставі наявних доказів.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що він працює в готелі «Євро» з квітня 2003 року, коли будівля ще не була завершена будівництвом. Фінансував будівництво ОСОБА_1, у 2006 році готель був введений в експлуатацію, номери були укомплектовані меблями, посудом, телевізорами. ОСОБА_3 контролював якість ремонтних робіт, але заробітну плату платили ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Після 2006 року зарплату платив ОСОБА_3, а ОСОБА_2 працювала в готелі.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що працює адміністратором готелю «Євро» з 2011 року, заробітну плату платила їй ОСОБА_2, яка працювала в готелі одна, сама здавала відпочиваючим усі номери готелю, у даний час номери, які належать ОСОБА_2, не здаються, зарплату отримує від ОСОБА_1

Аналогічні пояснення дала свідок ОСОБА_12, яка доповнила, що після 2013 року в готелі з»явилося супутникове ТБ, обновили меблі, посуд, устаткування для конференцзалу привіз ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона разом з чоловіком ОСОБА_1 та ОСОБА_4 займалися будівництвом та ремонтом готелю «Євро» в м. Бердянську, при цьому щотижня привозили гроші на будівельні матеріали, закупали на складі в м. Запоріжжі меблі, посуд, усе необхідне для функціонування готелю, але чомусь на усе це претендує ОСОБА_2 У 2006 році готель був введений в експлуатацію і повністю укомплектований, лише три номера на 4 поверсі закінчили облаштовувати у 2007 році.

Вона з чоловіком та дітьми, а також ОСОБА_4 мешкають в м. Запоріжжі, тому вирішили на 1 рік здати свої частки в оренду ОСОБА_2, прибуток поділити на 3-х власників, щоб зрозуміти, чи буде прибуток та який саме.

Проте ОСОБА_2 їм повідомила, що готель не прибутковий, і грошей вони не отримали, тому більше договорів оренди не укладали.

Оскільки її чоловік мав бізнес в Росії, то в м. Бердянськ приїздила в основному вона особисто, привозила гроші на комунальні послуги, при цьому ОСОБА_2 їй повторювала, що прибутку немає, готель пустий, відпочиваючих немає, тому вони вирішили продати його. ОСОБА_2, яка на той час вже була співвласницею, категорично відмовлялася від його продажу, перемовини йшли протягом з 2012 року по 2013 рік.

Влітку 2013 року вона приїхала відпочити разом з дітьми в готель, побачила, що усі номери зайняті, готель заповнений, побачила бухгалтерські документи і дізналась про те, що увесь час готель функціонував на повну потужність, ОСОБА_2 здавала також і їх частку, але коштів за це ніколи не давала, вони посварилися з нею, ОСОБА_2 сама, за своєю ініціативою покинула готель і припинила підприємницьку діяльність, потім вивезла усі речі і документи, які вважала за необхідне, ніхто їй ні у чому не перешкоджав.

З 2006 року вона кожне літо приїздила з дітьми на відпочинок в м. Бердянськ, проте ОСОБА_2 селила її у своїй квартирі по вул. Червона, в готелі вона ніколи не ночувала, тому не бачила, яку територію використовує ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що її батьки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 займалися будівництвом та облаштуванням готелю «Євро», для чого витрачали свої кошти. Брали кредити в банку, які виплачуються до теперішнього часу, купували будівельні матеріали, шпалери, меблі, посуд, штори, ковролін. У 2006 році вона була присутньою при підписанні договору оренди з її матір»ю ОСОБА_2, яка орендувала усе приміщення готелю. Чи в подальшому такі ж договори укладались їй не відомо.

Свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що її приймала на роботу ОСОБА_2, платила їй заробітну плату, інші співвласники ОСОБА_1 та ОСОБА_4 часто ночували в готелі, бачили, які номери були заселені.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що їй відомо про те, що її донька ОСОБА_2 брала кредит в банку для облаштування готелю, витрачала кошти на ремонт приміщення, купівлю меблів, посуду, постільної білизни. У 2006 році її донька уклала з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договір оренди і тому витрачала свої кошти на весь готель.

Свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 показали суду, що влітку 2013 року на прохання ОСОБА_2 виносили речі з готелю «Євро», вона показувала що саме виносити, забирали печатки, документи, комп»ютери, виносили меблі, побутову техніку, морозильні камери.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні як позовних вимог ОСОБА_1, так і зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 є співвласниками на праві приватної спільної часткової власності готелю «Євро», який розташований в м. Бердянську Запорізької області по вул. Шевченка, 22, з таких підстав.

Згідно договору дарування від 30. 12. 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_18, реєстр № 5703, ОСОБА_1 придбав у власність 1/3 частку незавершеного будівництвом готелю, який розташований по вул. Шевченко, 22 в м. Бердянську Запорізької області.

Іншими співвласниками у рівних частках були ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

В подальшому на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду від 15. 08. 2006 року за ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_1 визнано право власності на самочинно збудований готель «А», мансарду «Мс», замощення І, хвіртку № 1, паркан № 2 по вул. Шевченко, 2 в м. Бердянську Запорізької області.

Як вбачається з копії договору оренди 30 грудня 2006 року між співвласниками готелю «Євро» ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_1 з одного боку (наймодавці), та приватним підприємцем ОСОБА_2 з іншого боку (наймач), укладено договір оренди (найму) приміщення готелю строком дії з 01. 01. 2007 року по 01. 01. 2008 року.

Згідно договору дарування 1/3 частки нежитлової будівлі від 25. 05. 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Данціг ОСОБА_19, реєстр № 636, власником 1/3 частки готелю стала ОСОБА_2.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 09. 10. 2014 року визначено порядок користування співвласниками нежитловою будівлею готелем, розташованим по вул. Шевченко, 22 в м. Бердянську.

У звязку з тим, що ОСОБА_2 без жодної правової підстави з 2008 року, після закінчення дії договору оренди, по 2013 рік продовжувала використовувати частку приміщення готелю, що належить ОСОБА_1, без сплати йому його частки прибутку від здачі номерів в найм тимчасовим мешканцям, ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 упущену вигоду в розмірі 933 247, 48 грн.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частина 1, 2 ст. 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що станом на день укладання договору найму (оренди) 30. 12. 2006 року власниками готелю «Євро» являлися ОСОБА_5, ОСОБА_1 і ОСОБА_4 у рівних частках, які надали у тимчасове користування ПП ОСОБА_2 ціле приміщення готелю, договір скріплено підписами та печатками ( л. с. 115 т. 1).

ОСОБА_1 зазначає, що після закінчення дії договору ( 01. 01. 2007 року по 01. 01. 2008 року) інших договорів власників з ОСОБА_2 не укладалось, домовленостей щодо продовження нею оренди усього приміщення готелю не було, він особисто ніколи на надавав своєї згоди на те, щоб відповідачка використовувала його частку готелю, навіть якщо на той час порядку користування між ними визначено не було.

ОСОБА_2 вказане твердження належними доказами не спростувала, тому факт безпідставного використання нею 1/3 частки готелю, що належить ОСОБА_1, протягом з 2008 по 2013 рік, здійснення на його території підприємницької діяльності, судом вважається доведеним та підтвердженим показаннями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10. ОСОБА_11, ОСОБА_12

За цих підстав ОСОБА_1, посилаючись на ст. 22,320, 359 ЦК України, просить стягнути з ОСОБА_2 упущену вигоду, яка розрахована, виходячи із загального розміру отриманих відповідачкою доходів за період з 2011 по 2013 роки від підприємницької діяльності у готелі, в розмірі 933 247, 48 грн., визначеного висновком судово економічної експертизи № 130/11.2 від 26. 12. 2014 року по матеріалам кримінального провадження, викритого за ознаками ч. 4 ст. 358 КК України.

Проте суд не може погодитись з думкою позивача стосовно того, що ця сума є для нього саме упущеною вигодою, оскільки судом встановлено з пояснень самого позивача, свідка ОСОБА_9, що ОСОБА_1 і не сподівався отримувати з 2008 року прибуток від своєї частки готелю, оскільки ОСОБА_2 його повідомила про безприбутковість цього бізнесу, ніяких дій по здійсненню підприємницької діяльності у своїй частині готелю не здійснював, займався іншим бізнесом у м. Запоріжжі, а в подальшому у Росії, до 2013 року, коли дізнався про те, що готель усі ці роки працював на повну потужність та приносив прибутки.

Позивач протягом з 2008 по 2013 року надавав грошові кошти лише на сплату комунальних послуг, облаштування готелю, але підприємницькою діяльністю не займався, і на отримання прибутку не сподівався.

Тому суд вважає, що розрахунки між ним та ОСОБА_2, яка безпідставно використовувала його частку готелю для зайняття підприємницькою діяльності повинні відбуватися з інших правових підстав, а тому його позовні вимоги про стягнення збитків (упущеної вигоди) задоволені бути не можуть.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, суд виходив з наступних встановлених фактів.

Судом вставлено, що протягом з 2007 по 2013 рік ОСОБА_2 здійснювала на території готелю «Євро» підприємницьку діяльність по тимчасовому розміщенню мешканців, при цьому як фізична особа підприємець з 01. 01. 2007 року по 01. 01. 2008 року на підставі договору найму, з 2008 року по 2011 рік, безпідставно, а з 2011 року по 2013 рік як власник 1/3 частки готелю.

При цьому здійснювала закупівлю меблів, побутової техніки, інших побутових товарів, необхідних для функціонування готелю, на загальну суму 3369 981,03 грн., надала суду накладні, товарні чеки та квитанції на їх придбання, оригінали яких були судом досліджені в судовому засіданні.

Просила суд визнати за нею право власності на вказані товаро матеріальні цінності, усього 346 найменувань, та витребувати їх від ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посилаючись на вимоги ст. 387 ЦК України, яка передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Проте позивачка не довела своє право власності на предмети меблі, вжитку та побутову техніку, оскільки надані нею платіжні документи не можуть служити належними доказами наявності в неї права власності на них, оскільки вони не відповідають вимогам ст. ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», де чітко вказано, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Первинні облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форму), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановлено строку.

Натомість судом встановлено, що платіжні документи, надані позивачкою, не відповідають вказаним вимогам, містять виправлення ручкою на машино друкованому тексті, виправлення та дописки, а також неможливо встановити їх придбання саме для господарської діяльності у готелі «Євро» м. Бердянська.

Вказані обставини підтверджені поясненнями аудитора ОСОБА_20, допитаної у судовому засіданні як спеціаліст за спеціальністю дослідження документів господарсько податкового обліку.

Вимоги ОСОБА_2 про витребування товаро матеріальних цінностей у відповідачів не можуть бути судом задоволені, оскільки ці речі не є індивідуально визначеними, але ж тільки за цих умов можуть бути застосовані правила ст. 387 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків (упущеної вигоди) за період з 13. 07. 2013 року по 10. 12. 2015 року, суд виходить з тих підстав, що позивачка діяла самочинно, на свій розсуд, не узгоджувала свої витрати, які вона робила на приміщення усього готелю, оскільки правових підстав використання нею 2/3 частин готелю, які належать ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вона не довела.

ОСОБА_2 не надала суду також доказів того, що відповідачі користуються належною їй часткою у готелі, здають номери, які є її власністю, в експлуатацію та отримають за це будь який дохід, навпаки, ці твердження спростовуються показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, тому немає підстав вважати, що вона зазнала збитків у вигляді упущеної вигоди.

Той факт, що у даний час вона позбавлена можливості займатися підприємницькою діяльністю у готелі у звязку з поганими відносинами з відповідачами і наявністю спорів у судових органах, та відкритих кримінальних проваджень у правоохоронних органах, сторонами не оспорюється, даний факт підтверджено показаннями свідків ОСОБА_13, ОСОБА_5, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, переглянутими відеоматеріалами, проте це не є підставою для стягнення упущеної вигоди.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 22, 319, 358, 387 ЦК України, ст. ст. 1,9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», ст. ст. 10,60,61,212-215 ЦПК України, суд

Вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Бердянський міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_21