У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 22 лютого 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і газ Україна» про визнання рішення про звільнення протиправним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року, в с т а н о в и л а: У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що з 26 серпня 2008 року працював на посаді начальника групи матеріально-технічного забезпечення товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і газ Україна» (далі - ТОВ «Енергія і газ Україна»; товариство) Наказом генерального директора ТОВ «Енергія і газ Україна» від 13 жовтня 2014 року № 98-П його звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Вважає звільнення незаконним, оскільки йому не було запропоновано іншу посаду на підприємстві, у зв'язку з чим просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити на займаній посаді, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13 жовтня 2014 року по 05 лютого 2015 року у розмірі 38 242 гривні 80 копійок та середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення, а також моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з ТОВ «Енергія і газ Україна» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 8 840, 10 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судаминорм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного. Судами встановлено, що позивач з 26 серпня 2008 року працював на посаді начальника групи матеріально-технічного забезпечення ТОВ «Енергія і газ Україна». У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, зменшення об'єму виконуваних робіт та з метою приведення штату працівників у відповідність до об'єму виконуваних робіт 28 липня 2014 року ТОВ «Енергія і газ Україна» видано наказ № 69 про введення в дію з 01 жовтня 2014 року штатного розпису підприємства і організаційної структури. Пунктами 2.2, 2.3 даного наказу передбачено письмове попередження працівників про наступне вивільнення, але не пізніше ніж за два місяці до настання строку вивільнення, а також одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникам іншу роботу на підприємстві, а за відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю або у разі відмови працівників від переводу на іншу роботу, складання відповідного акта, який підтверджує відмову працівника. Як вбачається з матеріалів справи, позивач був ознайомлений з попередженням про наступне вивільнення 04 серпня 2014 року. 19 серпня 2014 року позивачем подана заява з проханням ознайомитися з наказом про зміну штатного розкладу та надання рівноцінної посади. Згідно з повідомленням генерального директора ТОВ «Енергія і газ Україна», отриманим позивачем 09 вересня 2014 року, надання позивачу рівноцінної посади підприємство не має можливості за відсутності таких в штатному розкладі, введеного в дію на підставі наказу від 28 липня 2014 року № 69. Згідно з п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно із ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи. Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 ст. 40 і п. п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що при звільненні позивача дотримано вимоги трудового законодавства, а тому дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, завданої незаконним звільненням. Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходив з Порядку обчислення середньої заробітної плати, яка проводиться, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а тому з урахуванням середньоденної заробітної плати позивача та періоду затримки розрахунку дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу. Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк