Справа № 494/1400/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2017 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

01 грудня 2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 26.12.2016 року після усунення позивачами недоліків відкрито провадження по справі.

У позовній заяві зазначається, що 30.07.2009 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 9.66 га що розташована на території Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області. Позивач вказав, що в рахунок продажу земельної ділянки сплатив відповідачу грошові кошти у сумі 75000 грн. Також зазначив, що на підтвердження укладення договору відповідач передала позивачу правовстановлюючий документ на земельну ділянку та акт про перенесення в натурі меж земельної ділянки, що свідчить про виконання усіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна. ОСОБА_1 зазначив, що неоднарозово звернувся до ОСОБА_2 з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, відповідач відмовила, посилаючись на зайнятість, на неможливість приїхати з іншої держави, так як проживає у ОСОБА_3 Федерації, та на відсутність вільного часу. У звязку з вищевказаним позивач просить суд задовольнити його заяву.

У судовому засіданні 28.02.2017 року представник позивача наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просив її розглянути та позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання 11.01.2017 року, 24.01.2017 року та 28.02.2017 року не зявилась, хоча на адресу зазначену у позовній заяві надсилались повістки про виклик до суду. Разом з тим, 24.01.2017 року та 28.02.2017 року від представника ОСОБА_2 надійшла заява в якій зазначила, що з позовом погоджується у повному обсязі, заперечень щодо позовних вимог не має, та просить розглядати справу без її участі (а.с.58-60).

Врахувавши пояснення представника позивача, думку представника відповідача, викладену нею її письмових заявах від 24.01.2017 рок та 28.02.2017 року, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до запису у Державному акті на право приватної власності на землю, зробленого державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори від 28.05.2009 року вбачається, що право власності на земельну ділянку площею 9.66 га., що розташована на території Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області переходить до ОСОБА_2 у порядку спадкування (а.с.6).

Актом про перенесення в натурі меж земельної ділянки від 27.07.2009 р., актом про перенесення в натурі меж охоронюваних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон та зон особливого режиму використання земель від 27.07.2009 р., та листом відділу Держземагенства у Березівському районі Одеської області підтверджується, що власником вищезазначеної земельної ділянки є ОСОБА_2 (а.с.7-9).

З акту перенесення в натурі (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками від 27 липня 2009 року (а.с.7) також вбачається, що гр.. ОСОБА_2, яка є громадянкою ОСОБА_3 Федерації, повинна на протязі року з дати реєстрації державного акту відчужити земельну ділянку.

Відповідно до п.15 розділу 10 «Перехідні положення» Земельного Кодексу України (який діяв на час укладання договору) : «До набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення(використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості)власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, визначивши особливості обігу земель державної та комунальної власності і земель товарного сільськогосподарського виробництва.

Водночас, частиною четвертою статті 22 Земельного Кодексу України встановлено, що: «землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства».

Також, частиною другою статті 81 цього Кодексу дозволяється іноземним громадянам та особам без громадянства набувати права власності на земельні ділянки лише несільськогосподарського призначення.

Частиною четвертою статті 81 цього ж Кодексу передбачено, що «Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню».

Тобто відповідач, яка є громадянкою ОСОБА_3 Федерації, не має права мати у власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення.

Положеннями Земельного кодексу України передбачено набуття іноземними громадянами та особами без громадянства права власності лише на землі несільськогосподарського призначення.

В Земельному кодексі України зазначені чіткі та безапеляційні приписи щодо відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення іноземними особами та особами без громадянства.

Оскільки порядок відчуження земельних ділянок іноземними громадянами безпосередньо законодавством не визначений, відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення може реалізуватися шляхом укладення іноземним громадянином чи особою без громадянства будь-якої цивільно-правової угоди, що передбачена цивільним чи земельним законодавством України, та відповідно до якої здійснюватиметься перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи.

Відповідно до положень ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

З системного аналізу ст. 8 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 81, ст. 140 Земельного кодексу України вбачається, що іноземні громадяни повинні провести відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення на протязі одного року. Це зумовлено, зокрема, тим, що землі сільськогосподарського призначення є унікальним природним ресурсом, основою економічного розвитку держави та матеріального добробуту саме народу України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 30.07.2009 року платно, за 75000,00 грн., купив у відповідача земельну ділянку, про що свідчить договір купівлі-продажу та акт приймання-передачі, а відповідач у свою чергу передав у власність позивачу вищевказану земельну ділянку (а.с.11, 12).

Судом також встановлено, що згідно Інформаціної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с.48) відомості про реєстрацію іншого речового права, відомості про державну реєстрацію іпотеки та про державну реєстрацію обмежень - відсутні.

Окрім того, представником позивача у судовому засіданні надано довідку №127 від 14.02.2017 року Новакальчевської сільської ради Березівського району Одеської області (раніше- Червоноармійська с/р) на якій розташована вищевказана земельна ділянка. Згідно довідки вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2009 року придбав вищевказану земельну ділянку у ОСОБА_2 Дана ділянка використовується ОСОБА_1 з 2009 року по теперішній час, даною особою дотримуються норми сівозмін, ділянка використовується за цільовим призначенням, сплачується земельний податок. (а.с.61).

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Відповідно до ч.10 ст.110 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна.

Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки права і свободи сторін і інших осіб не порушені, відповідач по справі ОСОБА_2 зобов'язана провести відчуження земельної ділянки, у відповідності до норм ЗК України, позивач звернувся з цим позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання за ним права на земельну ділянку.

Суд вважає зазначити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Як вбачається з наданих документів, позивач відкрито володіє та користується набутим майном, витрачав кошти на його утримання; вимог щодо незаконності набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку його власником не висунуте.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України право власності позивача, як абсолютне право, має бути захищене лише при доведенні самого факту порушення.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Суд може застосувати до правовідносин сторін ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, так як по укладеному між сторонами договору відбулося часткове його виконання.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, позивач неодноразово звертався до відповідача з метою подальшого його нотаріального посвідчення, однак остання відмовила посилаючись на неможливість приїхати з іншої держави, відсутність вільного часу. За вказану земельну ділянку позивач передав відповідачу кошти, отримав від відповідача правовстановлюючі документи та користується ділянкою без перешкод. Такі дії порушують права позивача, у звязку з чим він не може здійснити реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Більш того, позивач письмово звернувся до відповідача щодо необхідності приїхати до нотаріальної контори та посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки, однак відповіддю від 10.01.2017 року - отримав відмову, оскільки остання не має вільного часу (а.с.50-52). Також відповідач вказала, що умови договору виконані та знову підтвердила про укладений письмовий договір між сторонами.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_4 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначенні сподівання, тобто те, на що розраховує позивач, як власник спірної земельної ділянки відповідачем порушені.

Статтею 41 ч.1 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю».

Разом з цим, суд вважає зазначити, що у пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Сторонами розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до п.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Отже, на переконання суду, у цій справі ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦК України, суд доходить висновку про задоволення позову щодо визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, площею 9.66 га що розташована на території Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області

Керуючись ст. ст. 10, 11, 169, 209, 212-215, 224 Цивільно-процесуального кодексу України ,суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 9.66 га, що розташована на території Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області, посвідчену Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №045254, укладений 30.07.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконаним та дійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 9.66 га що розташована на території Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області, посвідчену Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №045254

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 02.03.2017 року.

Суддя І.А. Римар