Ухвала

іменем україни

17 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання попереднього договору удаваним, визнання права власності, визнання договору дарування недійсним, усунення перешкод у користуванні частиною будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником 13/20 частини житлового будинку № АДРЕСА_1. Власниками інших 7/20 частини вказаного будинку є ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 20 листопада 2012 року між сторонами було укладено попередній договір, відповідно до умов якого ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 зобов'язались продати 7/20 частин цього будинку за 4 900 доларів США позивачу. Разом з тим, позивач вважає, що між сторонами фактично було укладено договір-купівлі продажу, оскільки вона сплатила відповідачам вартість 7/20 частин спірного будинку, останні не проживають у цьому помешканні, а вказаний правочин не було оформлено належним чином, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи. Позивач також зазначає, що 05 січня 2016 року, на її поштову адресу надійшов лист, в якому повідомлено, що ОСОБА_8, є власником 7/20 частин цього житлового будинку, на підставі договору дарування від 03 грудня 2015 року, який є недійсним відповідно до норм статей 215, 216 ЦК України.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила: визнати попередній договір купівлі-продажу 7/20 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений 12 листопада 2012 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_4, удаваним правочином; визнати, що між сторонами 12 листопада 2012 року фактично було укладено договір купівлі-продажу вказаної частини цього будинку; визнати договір дарування зазначеної частини будинку від 03 грудня 2015 року недійсним; визнати за позивачем право власності на спірну частину будинку та витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_8

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 12 листопада 2012 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, відповідно до умов якого сторони домовились в майбутньому до 12 листопада 2013 року укласти договір купівлі-продажу щодо нерухомого майна, а саме: 7/20 частин будинку № АДРЕСА_1, що належить кожному з відповідачів по 7/60 частин, за 4 900 доларів США, що еквівалентно 39 151 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позивачем на доведено належними та допустимими доказами спрямованість волі сторін в попередньому договорі купівлі-продажу на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Правові наслідки недійсності правочину визначено ст. 216 ЦК України.

Разом з тим, судами вірно встановлено, що позивачем не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції жодних доказів недійсності укладеного договору дарування від 03 грудня 2015 року в розумінні вимог статей 215, 216 ЦК України.

За змістом ст. 388 ЦК України саме власник має право витребувати майно від набувача, а тому вимоги в цій частині також не є обґрунтованими.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С.Висоцька

О.В.Умнова