Справа № 524/134/17
Провадження №2/524/885/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2017 року, Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі Денисенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання недійсним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Кременчуцької міської ради від 02.02.2016 «Про надання, вилучення та оформлення земельних ділянок в оренду в м. Кременчуці» йому затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для експлуатації та обслуговування цілісного майнового комплексу автомобільної стоянки по вул. Г.Манагарова, 31-Б.

Крім того у п. 14.2.4 цього рішення визначено, що в місячний термін після державної реєстрації права оренди земельної ділянки позивач зобовязується: нарахувати та сплатити орендну плату за фактичне використання земельної ділянки площею 1360 кв.м. за період з дня набуття права на обєкт нерухомого майна, до дня прийняття цього рішення; нарахувати та сплатити орендну плату за фактичне використання земельної ділянки в розмірі 3% від грошової оцінки землі за період з дня прийняття цього рішення до дня державної реєстрації права оренди земельної ділянки.

Вважає вищевказаний пункт рішення міської ради незаконним та просить його скасувати, оскільки міська рада приймаючи оскаржуваний пункт рішення порушила його права, здійснила контроль за справлянням земельного податку у формі орендної плати та визначила обовязок по сплаті орендної плати за землю поза межами дії договору оренди землі, фактично перебравши на себе функції податкового органу та підмінивши договір оренди землі, тобто діяла не в межах своїх повноважень.

У судове засідання позивач не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений законом. Позивач, з моментом набуття права власності на нерухоме майно, набув права користування земельною ділянкою на якій воно розміщено, а з ним і обовязок сплачувати земельний податок чи орендну плату.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з огляду на наступне.

Рішенням Кременчуцької міської ради від 02.02.2016 «Про надання, вилучення та оформлення земельних ділянок в оренду в м. Кременчуці» ОСОБА_1 затверджено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для експлуатації та обслуговування цілісного майнового комплексу автомобільної стоянки по вул. Г.Манагарова, 31-Б. Передано ОСОБА_1, за умови виконання п. 14.2 цього рішення, в оренду строком на 49 років земельну ділянку площею 1360 кв.м. (кадастровий номер НОМЕР_1) для експлуатації та обслуговування цілісного майнового комплексу автомобільної стоянки по вул. Генерала Манагарова, 31-Б.

Пунктом 14.2.4 цього рішення визначено, що в місячний термін після державної реєстрації права оренди земельної ділянки позивач зобовязується: нарахувати та сплатити орендну плату за фактичне використання земельної ділянки площею 1360 кв.м. за період з дня набуття права на обєкт нерухомого майна, до дня прийняття цього рішення; нарахувати та сплатити орендну плату за фактичне використання земельної ділянки в розмірі 3% від грошової оцінки землі за період з дня прийняття цього рішення до дня державної реєстрації права оренди земельної ділянки.

За приписами ч. 1 ст. 13 Конституції України, земля, є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених цією Конституцією.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Земельного кодексу України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 зазначеного кодексу, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами у галузі земельних відносин.

Згідно зі ст. 12, 122 Земельного кодексу України, повноваження щодо розпорядження землями територіальної громади, розташованих на території сіл, селищ, міст (у тому числі надання їх у користування), належать до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів.

Частиною 1 ст. 116 Земельного Кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішення питань з регулювання земельних відносин належить до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад та здійснюється виключно на пленарних засіданнях відповідної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування», повноваження щодо регулювання земельних відносин, зокрема і справляння плати за використання земельних ділянок, делеговано органам місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. 120 Земельного кодексу України, в разі набуття права власності на будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 3 ст. 7 Закон України "Про оренду землі" визначено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташований на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку.

Статтею 124 Земельного Кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 Земельного Кодексу України.

За приписами ст. 123 Земельного кодексу України, надання земельної ділянки державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Зважаючи на викладені норми, процес надання земельної ділянки державної або комунальної власності у користування є тривалим і передбачає підготовку та виготовлення численних документів.

Відповідачем в оспорюваному рішенні було неправомірно визначено розмір орендної плати за користування земельною ділянкою площею 1360 кв.м (кадастровий номер НОМЕР_1) та період її сплати з дня набуття права власності на обєкт нерухомого майна, оскільки це суперечить вимогам ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі", згідно з якими розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю є істотними умовами договору оренди та встановлюються за згодою сторін.

Відповідно до ст. 93 Земельного Кодексу України, ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі", укладання договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про оренду землі", об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оренда землі є виключно договірною формою використання землі. У разі набуття особою права на оренду земельної ділянки, що перебуває у державній або комунальній власності, рішення орендодавця є підставою для укладення договору оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Тобто, договір є узгодженим волевиявленням двох або більше сторін і вважається укладеним за умови досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору.

Отже для визначення розміру, форми і строків внесення орендної плати за користування земельною ділянкою, що відносяться до істотних умов договору оренди, обовязковими є: 1) досягнення сторонами згоди щодо усіх зазначених істотних умов; 2) укладення сторонами відповідного договору оренди.

З матеріалів справи вбачається, що між Кременчуцької міської радою Полтавської області та ОСОБА_1 не укладено договір оренди земельної ділянки площею 1360 кв.м (кадастровий номер НОМЕР_1), на якій розташований цілісний майновий комплекс автомобільна стоянка, що належить позивачу на праві власності.

За таких обставин, визначення в п. 14.2.4 рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 02.02.2016 орендної плати за фактичне використання земельної ділянки за період з дня набуття права на обєкт нерухомого майна, до дня прийняття цього рішення, а також орендної плати за фактичне використання земельної ділянки у розмірі 3% за період з дня прийняття цього рішення до дня державної реєстрації права оренди земельної ділянки, тобто без укладення відповідного договору оренди земельної ділянки та за межами дії цього договору, суперечить вимогам земельного законодавства.

Кременчуцька міська рада Полтавської області, визначивши в п. 14.2.4 рішення від 02.02.2016 розмір і строки внесення орендної плати за фактичне використання земельної ділянки, що відповідно до ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі" є істотними умовами договору оренди землі, фактично підмінила договір оренди земельної ділянки, а отже вийшла за межі своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Згідно ст. 27 Закону України «Про плату за землю» контроль за правильністю начислення і справляння земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності здійснюється органами державної податкової служби.

Згідно п. 288.1. ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Кременчуцька міська рада Полтавської області у відповідності до ст. 288 Податкового кодексу України має лише визначати орендну плату за договором оренди землі у межах, визначених цим Кодексом.

Приймаючи оскаржуване окреме положення рішення, Кременчуцька міська рада Полтавської області, здійснила контроль за справлянням земельного податку у формі орендної плати та визначила обов'язок по сплаті податку орендної плати за землю поза межами дії договору оренди землі, фактично перебравши на себе функції податкового органу, тобто діяла поза межами своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Зазначені обставини, ураховуючи приписи ст. 21 ЦК України, ст. 155 ЗК України, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є підставою для визнання недійсним та скасування п. 14.2.4 рішення Кременчуцької міської ради від 02.02.2016 «Про надання, вилучення та оформлення земельних ділянок в оренду в м. Кременчуці».

Керуючись ст. 13, 19 Конституції України, ст. 21, 626, 627, 638 ЦК України, ст. 2, 3, 4, 12, 93, 116, 120, 123, 124, 155 ЗК України, ст. 288 ПК України, ст. 26, 33, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 7, 13, 15, 16, 17, 21 Закону України «Про оренду землі», ст. 27 Закону України «Про плату за землю», ст. 14, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296, 367 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовзадовольнити.

Визнати недійсним та скасувати п. 14.2.4 рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області ІІІ сесії VII скликання від 02.02.2016 «Про надання, вилучення та оформлення земельних ділянок в оренду в м. Кременчуці».

Стягнути з Кременчуцької міської ради Полтавської областіна користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Рибалка