АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/ 1156 /2017 р. Головуючий у 1 інстанції - Савицький О.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційними скаргами

представника ОСОБА_1 та представника ПАТ «КБ «Надра»

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 р.

в справі за позовом ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1,

ОСОБА_2

про стягнення заборгованості

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 р. частково задоволено позов ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, а саме : стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 5/П/99/2006-840 від 11.07.2006 р. в розмірі 37 698,90 дол.США, що за курсом НБУ станом на 11.07.2011 р. складає 300 479,08 грн. та судові витрати в розмірі 1820 грн.; в решті позову відмовлено.

В апеляційних скаргах представники сторін просять це рішення скасувати, а саме: представник ОСОБА_1 - в частині задоволених позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог;

представник ПАТ «КБ «Надра» просить постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційних скаргах посилалися на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ПАТ «КБ «Надра» - задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 липня 2006 р. між ВАТ Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 5/П/99/2006-840 (а.с.12-14).

Згідно п.п.1.1-1.4 кредитного договору відповідачу надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти, у сумі 33 357,00 дол.США, а відповідачка зобов'язалась повернути отримані кошти до 11 липня 2011 р., сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 10,0 % річних та комісію в розмірі 0,4 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.п. 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3 Кредитного договору ОСОБА_1 повинна вносити чергові мінімальні платежі по кредиту в розмірі 793,72 дол.США щомісяця до 15 числа поточного місяця.

На даний час Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», що підтверджується копією витягу зі Статуту (т.1, а.с, 22).

Позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав належним чином, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 3 від 11 липня 2006 року (т.1, а.с. 7).

Відповідачка ОСОБА_1 після отримання кредитних коштів належним чином не виконувала своїх зобов'язань за кредитним договором, порушила умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування.

Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 4.2.4 Кредитного договору банк має право вимагати від відповідача дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі.

Відповідно до п.п.5.1, 5.2 кредитного договору у разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1 % від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення. У разі порушення позичальником своїх зобов'язань за цим Договором, позичальник повинен сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту за кожен випадок.

27.02.2012 р. між позивачем та ОСОБА_1 підписано Додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якою сторонами викладено в новій редакції п, 3.3.2 кредитного договору та визначено суму щомісячного платежу у розмірі 657,85 дол.США.

При цьому, за новою редакцією п. 1.4 кредитного договору кінцевий строк повернення кредиту визначений 13.02.2015 року.

Крім того, згідно вказаної додаткової угоди №1 до кредитного договору сторони погодили викласти п.2.4 кредитного договору в наступній редакції : в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цих договором, можливих штрафних санкцій, банк укладає в день укладення цього договору з ОСОБА_3 договір поруки.

Так, 27.02.2012 р. між ОСОБА_3 та позивачем було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_3 прийняла на себе зобов'язання відповідати за виконання кредитного договору, укладеного з ОСОБА_1

Крім того, 11 липня 2006 р. в забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за даним кредитним договором, позивачем укладено договір поруки з іншим поручителем - ОСОБА_2 (т.1, а.с. 15-16).

Згідно ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

З матеріалів справи також вбачається, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 28.03.2012 р. було частково задоволено позов ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто заборгованість в сумі 384 877,02 грн. (а.с.67-70).

Вподальшому, ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 28.07.2015 р. вказане рішення було скасоване (а.с.115-116).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 р. було частково задоволено позов ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 5/П/99/2006-840 від 11.07.2006 р. в розмірі 37 698,90 дол.США, що за курсом НБУ станом на 11.07.2011 р. складає 300 479,08 грн. та судові витрати в розмірі 1820 грн.; в решті позову відмовлено.

Постановлюючи вказане рішення суд виходив з того, що зобов»язання поручителя ОСОБА_2 припинилися у зв»язку із укладенням позивачем додаткової угоди №1 від 27.02.2012 р., якою було змінено зобов»язання ОСОБА_1 по зазначеному кредитному договору без відповідної згоди на те поручителя ОСОБА_2, а також, що на час розгляду справи сума заборгованості зменшилася внаслідок здійснення боржником певних платежів.

Проте, із таким висновками суду повністю погодитися не можна з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги при новому розгляді справи після скасування заочного рішення від 28.03.2012 р. позивачем не уточнювалися.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу та вважаючи поруку ОСОБА_2 чинною, позивач також посилався на цю обставину і, зокрема, зазначав, що «як вбачається з матеріалів справи, суд розглядає спір в межах боргу станом на 11.07.2011 р. Додаткову угоду було підписано 27.02.2012 р., тобто на момент 11.07.2011 р. була чинна порука ОСОБА_2.», тому, просив стягнути заборгованість з обох відповідачів (а.с.84).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що вони не уточнювали позовних вимог, а що стосується подальшого стягнення, то це може бути предметом іншого позову.

Так, обгрунтовуючи свою апеляцію, відповідачка та її представник посилалися на те, що після постановлення рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 28.03.2012 р. стягнута судом сума заборгованості відповідачкою була виплачена, що позивачка також в рахунок погашення боргу віддала банку автомобіль (акт приймання- передачі від 1.12.2011 р., а.с. 86, т.1), який був проданий банком третій особі.

Заперечуючи проти розрахунку позивача посилалися на те, що розрахунок банку виконаний на час подачі позову до суду, тобто, станом на 11.07.2011 р., що вподальшому позовні вимоги не уточнювалися, що розрахунок позивача на час розгляду справи вже не відповідав дійсності, оскільки, відповідачкою в період після постановлення попереднього рішення погашалася заборгованість за кредитом, а розрахунку із зазначенням суми яка залишилася непогашеною із розрахунку станом на 11.07.2011 р. - позивачем суду не надано.

Також зазначали, що кредит фактично було видано у гривні, тобто, валютою кредиту є гривня, що підтверджується квитанцією №29 від 11.07.206 р. (а.с.212), платіжним дорученням №1 від 13.07.2006 р. (а.с.223), меморіальним ордером №760/1 від 13.07.2006 р. (а.с.224), заявою на переказ готівки від 11.07.2006 р. (а.с.225).

Так, згідно п.3.1 кредитного договору надання кредиту може проводитися також перерахуванням коштів на рахунок позичальника (а.с.227).

Таким чином, із зазначених вище платіжних документів вбачається, що фактично на рахунок відповідачки грошові кошти були перераховані у гривні в сумі 166 786,00 грн.

Ця обставина була визнана представником позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції.

За таких обставин заслуговують на увагу доводи сторони відповідача про те, що залишок заборгованості не може бути визначено в іноземній валюті, оскільки, фактично кредит було видано в гривні, а також, що сума заборгованості має розраховуватися із суми, що фактично була надана позичальнику, тобто в гривні.

Важливість встановлення валюти кредиту для правильного вирішення справи відображена у судовій практиці.

Так, в ухвалах ВССУ та постановах ВСУ неодноразово зазначалося, про те що не суперечить чинному законодавству стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалася за договором і позивач просить стягнути суму у валюті (ухвали ВССУ по справах №753/14174/15-ц від 23.01.2017 р., № 357/9753/15-ц від 12.10.2016 р.; постановах Верховного Суду України №6-190цс15 від 16.09.2015 р.; №6-1680цс15 від10.02.2016 р.; №6-145цс14 від 24.09.2014 р. та інші).

Таким чином, виходячи із судової практики та вимог чинного законодавства, валютою зобов"язання є валюта, у якій договори були виконані.

Оскільки, банком була надана гривня, то саме у гривні повинна стягуватися заборгованість.

Тому, доводи представника відповідачки щодо валюти кредиту - гривні, а також проведення розрахунків у гривні за вимогами банку на момент пред»явлення позову є слушними.

Свої доводи про сплату кредиту сторона відповідача підтверджує квитанціями про сплату заборгованості та наданими суду апеляційної інстанції розрахунками щодо погашення заборгованості, які відповідають матеріалам та обставинам справи, а тому, приймаються судом (а.с.136-152, т.1, а.с.36, 146, т.2).

Також є слушними доводи сторони відповідачки про те, що відповідно до вимог чинного законодавства, ст.ст.546, 192 ЦК України, Декрету КМ України від 19.02.1993 р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 - розрахунок пені повинен здійснюватися у грошовій одиниці України - гривні, між тим, як пеня за прострочення сплати мінімального платежу нарахована і стягнута у доларах США.

Що стосується розрахунків позивача, то із зазначених вище підстав судова колегія вважає, що вони не можуть бути прийняті до уваги, що позивач не довів своїх позовних вимог, тому, позов задоволенню не підлягає.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним і обгрунтованим, тому, воно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - задовольнити.

Апеляційну скаргупредставника ПАТ «КБ «Надра» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 р. скасувати і постановити нове, яким в позові ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :