Номер провадження: 22-ц/785/5715/17
Номер справи місцевого суду: 509/2340/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеськоїобласті в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.,

суддів Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сімю без шлюбу, визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку садового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 травня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним вище позовом до ОСОБА_5, яка змінила прізвище на ОСОБА_3Є.(далі ОСОБА_3Є.), посилаючись на те, що з жовтня 2001 року до грудня 2015 року він та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов'язки.

До січня 2003 року місцем їх проживання була квартира АДРЕСА_1, співвласниками якої був він, його батьки, діти та колишня дружина.

Після продажу зазначеної квартири у січні 2003 року, він та відповідачка вирішили придбати садовий будинок за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, с/т «Ювілейний», будинок № 26 лінія № 32, вартість якого становила 5 000 доларів США.

У лютому 2003 року, з метою забезпечення подальшого оформлення договору купівлі-продажу, власниці указаного садового будинку ОСОБА_4 вони передали 300 доларів США та одразу вселилися у будинок.

У травні 2003 року він знаходився у відрядженні та надав згоду відповідачці оформити договір купівлі-продажу садового будинку у його відсутність за їх спільні кошти.

За час їх шлюбних відносин стан садового будинку істотно поліпшено, проведено ремонт та газ.

Про те щоОСОБА_3 оформила правочин 19 травня 2003 року не договором купівлі-продажу, а договором дарування на своє імя, він дізнався лише після припинення незареєстрованих шлюбних відносин у грудні 2015 року.

Вважаючи, що він й відповідачка придбали зазначений садовий будинок за спільні кошти під час спільного проживання, тому цей будинок є спільною власністю, і оскільки ним та відповідачкою не досягнуто згоди щодо добровільного поділу майна в рівних частках, з урахуванням остаточно уточнених позовних вимог та визначення правового статусу у даній справі дарувальниці ОСОБА_4 в якості третьої особи, позивач ОСОБА_2 просив суд:

-встановити факт його проживання однією сімєюз ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по липень 2010 року та з квітня 2013 року по вересень 2014 року на підставі ст.256 ЦПК України;

-визнати договір дарування садового будинку № 26 лінія № 32 с/т «Ювілейний», смт.Великодолинське Овідіопольського району Одеської області, укладений 19 травня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, удаваним правочином, який приховав договір купівлі продажу, на підставі ст.ст.203,215, 235 ЦК України;

-визнати спільною сумісною власністю сторін зазначений садовийбудинок та визнати за ним право власності на ? частку указаного садового будинку на підставі Закону України «Про власність» та ЦК УРСР 1963 року (а.с.3-5,31-33,106-107).

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала за їх необгрунтованістю (а.с. 53-54).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 травня 2017 року у позові ОСОБА_2 відмовлено (а.с.138-141).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Неправильність рішення суду обґрунтовано порушенням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права (а.с.146-148).

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідачки ,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який розірваний у вересні 2001 року. Від шлюбу мають дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, посвідченого 17 січня 2003 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_14, зареєстрованому в реєстрі за №475, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 продали квартиру №36, загальною жилою площею 39,9 кв.м. по вул.Леніна, 16 в м.Іллічівську за 21 670 грн.

Квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Іллічівською міською ОСОБА_14 25 грудня 2002 року (а.с.6).

Із змісту позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що останнім місцем його реєстрації є відчужена квартира АДРЕСА_2 (а.с.3,31,106).

Згідно даним паспорту ОСОБА_2, виданим 24 лютого 2016 року Іллічівським МВ ГУ ДМС України в Одеській області, позивач знятий з реєстрації за останнім місцем проживання 14 жовтня 2005 року та більше ніде не зареєстрований (а.с.13).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_15, який розірваний у листопаді 2001 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_16

07 вересня 2016 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_17 та змінила своє прізвище на ОСОБА_17 (а.с.56).

Відповідно даним паспорту ОСОБА_3, виданим 15 жовтня 2016 року Іллічівським МВ ГУ ДМС України в Одеській області, відповідачка з 28 листопада 1991 року зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно договору дарування, укладеного 19 травня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_18, зареєстрованому в реєстрі за №81, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5Є садовий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в СОГ «Ювілейний» 32 лінія, будинок №26 Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області та складається в цілому з одного камяного садового будинку під літ. «А», загальною площею 69,2 кв.м. з надвірними спорудами: вбиральня-душ під літ. «Б»; спорудження під № 1-3,1, розташованого на земельній ділянці державного фонду розміром 580 кв.м. (а.с.68).

Дар сторонами оцінено в сумі 28 711 грн.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Овідіопольського РБТІ від 09 липня 2006 року зазначений садовий будинок зареєстровано за ОСОБА_5

Ухвалюючи рішення на підставі вищевказаних фактичних даних, показань позивача ОСОБА_2 та письмових заперечень на позов відповідачки ОСОБА_3, показань, допитаної в якості свідка, третьої особи ОСОБА_4, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23О, ОСОБА_16, ОСОБА_7, ОСОБА_24 суд першої інстанції встановив недоведеність виникнення права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно. Зважаючи на те, що встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу має наслідком визнання права власності на майно, а, відтак, за наявності спору про право сам по собі факт не встановлюється, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог про встановлення факту проживання сторін однією сімєю, визнання садового будинку спільною сумісною власністю та визнання за ним права власності на ? частку спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують.

Так, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кожен окремо перебували в шлюбах з іншими жінкою та чоловіком, відтак, права та обов'язки, який породжує зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану шлюб, їм були достовірно відомі. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюб не реєстрували. ОСОБА_2В заявляє, що проживав з ОСОБА_3 однією сім'єю з жовтня 2001 року до вересня 2014 року, натомість, ОСОБА_3 заперечує доводи позивача про сім'ю та не вважає відносини, що між ними мали місце, відносинами сімейними, обумовленими спільним проживанням, побутом, взаємними правами та обов'язками.

Таким чином, має місце твердження чоловіка про проживання однією сім'єю та заперечення жінки саме таких взаємовідносин. Для виникнення прав та обов'язків подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3Є мали б зареєструвати шлюб, однак шлюб не укладено, відтак, через пред'явлення майнових претензій проживання однією сім'єю без шлюбу підлягає доведенню. Оскільки слова одного рівноцінні словам другого, то за відсутності письмових доказів створення сім'ї надавати перевагу одному чи другому неправильно.

Родина сторін, а саме син позивача ОСОБА_7 та дочка відповідачкиОСОБА_16 відповідно підтверджують та не підтверджують проживання сторін однією сімєю, що ж до інших допитаних в суді осіб, то такі є сторонніми, відповідно, їх показання щодо сім'ї (усталених відносин, що притаманні подружжю) ґрунтуються на припущенні.

ОСОБА_2 набуття права спільної сумісної власності на майно обґрунтовує проживанням з ОСОБА_3 однією сім'єю в остаточній редакції позовних вимог з 01 січня 2004 року по липень 2010 року та з квітня 2013 року по вересень 2014 року.

Однак, з огляду на обставини, якими обґрунтовані вимоги, правильним розглядати періоди з жовтня 2001 року року до 1 січня 2004 року та з 1 січня 2004 року до вересня 2014 року.

Так, діючим до 1 січня 2004 року Кодексом про шлюб та сім'ю України (1969 року, зі змінами та доповненнями) майнові права та обов'язки передбачались лише для подружжя. Стаття 22 КпШС України визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кодекс про шлюб та сім'ю України не містив норми, яка б регулювала право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тому, встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу у період до 1 січня 2004 року не має ніякого правового значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком до 1 січня 2004 року, оскільки майнові права та обов'язки породжував лише зареєстрований в установленому порядку шлюб.

Діючий з 1 січня 2004 року Сімейний кодекс України (2003 року, зі змінами та доповненнями) містить норму, що регулює право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Так, за змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Тому, встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу у період після 1 січня 2004 року має правове значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком після 1 січня 2004 року.

Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» спори щодо майна осіб, які проживають однією сім'єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, вважалось їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 статті 112 ЦК України 1963 року визначалось, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позовів, пов'язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Таким чином, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (спільною працею вважаються їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету), за умови, що укладеною між такими особами письмовою угодою визначено, що майно є спільною сумісною власністю. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права спільної сумісної власності на майно, що передбачає рівність часток в разі поділу (правова позиція Верховного Суду України щодо застосування Закону України «Про власність», викладена в постановах від 25 грудня 2013 року по справі №6-135цс13, від 23 вересня 2015 року по справі №6-1026цс15).

Що ж до періоду після 1 січня 2004 року, то правовий режим майна, набутого чоловіком та жінкою, які проживають однією сім'єю без шлюбу, визначено статтею 74 СК України, однак і в цьому випадку при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що дана норма поширюється на випадки, коли між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, що мали місце ведення спільного господарства, спільний побут, бюджет, спільна участь коштами та працею у придбанні майна тощо (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 20 лютого 2012 року по справі №6-97цс11).

В справі відсутні докази про наявність письмової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про створення спільної сумісної власності, відтак, заперечення ОСОБА_3Є сім'ї як такої, ведення спільного господарства, побуту, бюджету, спільної праці у період до 1 січня 2004 року за відсутності письмової угоди про створення спільної сумісної власності, не фіксування документально об'єму проведених після 1 січня 2004 року робіт, не надання доказів вкладення спільних сумісних коштів в будь-яке будівництво після 1 січня 2004 року тощо виключає підстави для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання садового будинку спільною сумісною власністю.

Сам по собі факт надання позивачем технічного паспорту на садовий будинок, виданого Овідіопольским РБТІ 09 липня 2006 року, згідно якого загальна площа будинку по літ. «А» становить 120,2 кв.м., таким доказом не являється та не породжує правових наслідків, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на підтвердження того, що розмір спірного садового будинку становить 120,2 кв.м. (а.с.65-67, 124).

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у позові про встановлення факту проживання сторін однією сімєю, визнання садового будинку спільною сумісною власністю та визнання за ним права власності на ? частку спірного будинку за необгрунтованістю позовних вимог.

Відмовляючи у позовній вимозі про визнання договору дарування садового будинку недійсним суд першої інстанції, всупереч дії законів у часі, керувався ст.235 ЦК України та виходив з того, що зазначена вимога є доведеною, проте позивачем пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду, оскільки вони суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.ст. 71, 75 ЦК УРСР, які діяли на час укладення спірного договору, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлений в три роки, позовна давність застосовується судом незалежно від заяв сторін.

Частиною 1 ст. 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до предявлення позову, є підставою для відмови в позові.

Загальна позовна давність тривалістю у три роки встановлена й нормами ЦК України.

Таким чином, позовна давність - це встановлений законом строк, для захисту порушеного права, необґрунтовані вимоги строком позовної давності не захищаються.

Правильно відмовивши ОСОБА_2 у позові про встановлення факту спільного проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна за необгрунтованістю позовних вимог, суд першої інстанції допустив протиріччя, оскільки одночасно визнав обгрунтованою вимогу цього ж позивача про визнання договору дарування садового будинку удаваним, стороною якого він не був, та відмовив у її задоволенні за пропуском строку позовної давності.

З урахуванням доведення судом необгрунтованими інших, зазначених вище позовних вимог позивача, його вимога про визнання договору дарування удаваним, який укладено в 2003 році, є також необґрунтованою, що положення цивільного законодавства про позовну давність поширюється лише на випадки предявлення обґрунтованого позову, колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 травня 2017 року підлягає виключенню посилання на пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності, оскільки необґрунтовані вимоги строком позовної давності не захищаються.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Крім того, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 предявив позов про визнання договору дарування недійсним лише до одного відповідача ОСОБА_3

Проте, чинним законодавством не передбачена можливість задоволення позову про визнання правочину недійсним без залучення всіх сторін правочину (зокрема, дарителя та обдарованої) в якості відповідачів.

Керуючись ст.ст.303,304, п. 3 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст.314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 травня 2017 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення висновок суду про відмову у задоволенні позову в частині визнання договору дарування садового будинку удаваним правочином з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_25