Провадження № 2/369/541/17
28.02.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Волчка А.Я.,
секретар Раситюк М.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно, -
У листопаді 2016 року позивач звернуся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 10 лютого 2016 року помер його батько - ОСОБА_2.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на ? (одну другу) частку житлового будинку №1 (один) з відповідною частиною господарських будівель і споруд та ? (одна друга) частку від земельної ділянки загальною площею 0.0920 га розташованих по вулиці Коновальця Євгенія (раніше вул. Ворошилова) в м. Боярка Києво - Святошинського району Київської області.
ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_2, окрім нього інших спадкоємців немає.
22.03.2016року ним подано відповідну заяву до державного нотаріуса ОСОБА_3 Києво - Святошинського районної нотаріальної контори Київської області.
Згідно п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.
19.08.2016року вищевказаний нотаріус видав постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 (одну друга) частку від земельної ділянки загальною площею 0.0920 га. що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво - Святошинський р-н, м. Боярка, вул. Коновальця Євгена, бул.1, оскільки вищевказане майно не було зареєстроване померлим у відповідних органах згідно норм чинного законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи, вищезазначена спадкова земельна ділянка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке померлий батько отримав 15 квітня 2009 року після смерті матері ОСОБА_4.
Просив суд визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме: на ? частину земельної ділянки, загальною площею 0.0920 га, розташованої по вулиці Коновальця Євгенія, 1 (раніше вул. Ворошилова) в м. Боярка Києво -Святошинського району Київської області, після померлого 10 лютого 2016 року ОСОБА_1 В олодимировича.
Позивач у судове засідання не з»явився, про день, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, до суду направив заяву про слухання справи у його відсутності, в якій просив заяву задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, причини неявки суду не відомі.
Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету ОСОБА_5 Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи.
Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Ч. 1 ст. 1225 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Ст. 131 Земельного кодексу України 2001 року передбачає, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
В п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» детально /розяснено, що «право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).
Постановою судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-2цс 15) встановлене наступне.
На відміну від норми статті 30 ЗК Української PCP (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно- правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).
Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).
Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.
Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.
Ч. 1 ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих же норм права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
Як вбачається із матеріалів справи 10 лютого 2016 року помер батько позивача - ОСОБА_2.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на ? (одну другу) частку житлового будинку №1 (один) з відповідною частиною господарських будівель і споруд та ? (одна друга) частку від земельної ділянки загальною площею 0.0920 га розташованих по вулиці Коновальця Євгенія (раніше вул. Ворошилова) в м. Боярка Києво - Святошинського району Київської області.
ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_2, окрім нього інших спадкоємців немає.
22.03.2017року ним подано відповідну заяву до державного нотаріуса ОСОБА_3 Києво - Святошинського районної нотаріальної контори Київської області.
Як вбачається з матеріалів справи, вищезазначена спадкова земельна ділянка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке померлий батько отримав 15 квітня 2009 року після смерті матері ОСОБА_4.
За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 328, 392, 1216, 1218, 1222, 1223, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України,-
Позов ОСОБА_1 до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно- задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме: на ? частину земельної ділянки, загальною площею 0.0920 га, розташованої по вулиці Коновальця Євгенія, 1 (раніше вул. Ворошилова) в м. Боярка Києво -Святошинського району Київської області, після померлого 10 лютого 2016 року ОСОБА_2.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя А.Я. Волчко