Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа - ОСОБА_7, про визнання договору поруки недійсним за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») про визнання недійсним договору поруки від 31 січня 2008 року, за яким вона виступає поручителем ОСОБА_7 за виконання кредитного зобов'язання перед ПАТ «Банк Форум».

Зазначала, що вказаний договір поруки вона не підписувала, про порушення своїх прав дізналася лише у січні 2014 року, коли отримала пенсію із відрахуванням за виконавчим листом про солідарне стягнення кредитної заборгованості із неї та ОСОБА_7

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_6 Визнано недійсним договір поруки від 31 січня 2008 року. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 31 січня 2008 року між ОСОБА_7та АКБ «Форум» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 35 000 грн зі сплатою 26 % річних з кінцевим строком погашення 29січня 2010 року.

За оспорюваним договором поруки від 31 січня 2008 року ОСОБА_6 виступає поручителем ОСОБА_7 за виконання кредитного зобов'язання перед банком.

Висновком судово-почеркознавчої експертизи № 303 від 22 травня 2015 року, проведеної у межах кримінального провадження, порушеного за ознаками злочину, передбаченого ст. 358 ч. 1 КК України, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_6 у договорі поруки від 31 січня 2008 року виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою з наслідуванням її підпису.

Згідно з ч. ч. 1- 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у 2009 році банк звертався до суду із позовом до солідарних боржників (ОСОБА_7 та ОСОБА_6) про стягнення кредитної заборгованості; у межах розгляду цієї справи ОСОБА_8 особисто під підпис 26 травня 2015 року отримала заяву про збільшення ціни позову від 18 травня 2010 року (а. с. 40); зверталася із власноруч підписаною заявою до Зарічного районного суду м. Суми від 17 червня 2010 року про розгляд справи без її участі, у якій зазначила про те, що з позовом ознайомлена та просила у зв'язку з кризовою ситуацією врахувати рівну відповідальність позичальника і банку та переглянути нараховані пеню і штрафи (а. с. 43); також у матеріалах цивільної справи Зарічного районного суду м. Суми містяться записи про отримання ОСОБА_6 20 січня 2010 року заяви про збільшення ціни позову від 15 січня 2010 року та розрахунку заборгованості. За викладених обстави суд не прийняв до уваги пояснення позивача про те, що про порушення свого права вона дізналася в січні 2014 року на стадії виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми, оскільки ОСОБА_6 стало відомо про заявлені до неї як до поручителя вимоги ПАТ «Банк Форум» у судовому порядку 20 січня 2010 року, 26 травня 2010 року та 17червня 2010 року, тому вона не була позбавлена можливості із вказаного часу отримати інформацію про хід розгляду справи та витребувати від відповідача договір поруки.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються із матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістомч. 1 ст. 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Відповідно до ч. 4ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виконавши вимоги ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, дослідивши обставини, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно ст. 212 ЦПК України, суд першої інстанції встановив порушення права, за захистом якого ОСОБА_6 звернулася до суду зі спливом позовної давності, перебіг якої почався з 20 січня 2010 року (дати ознайомлення із вимогами банку до неї як до поручителя), оскільки з цієї дати ОСОБА_6 мала об'єктивну можливість знати про посягання на її права; на підставі встановленого дійшов обґрунтованого про відмову у позові за ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та обґрунтовуючи висновки про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що заяву від 17 червня 2010 року про розгляд справи про стягнення кредитної заборгованості без її участі ОСОБА_6 написала під тиском ОСОБА_7, з якою вона перебувала у товариських стосунках. При цьому, не будучи юридично обізнаною, вона не надала значення позовній заяві, оскільки ОСОБА_7її запевнила, що цей позов є формальністю, оскільки вона як позичальниксамостійно погасить свій борг перед банком. Апеляційний суд погодився з доводами позивача про те, що вона не усвідомлювала значення того, що разом з основним позичальником може бути відповідальною за її боргами, оскільки була впевненою, що вона не підписувала спірний договір поруки, а тому не може бути солідарним з ОСОБА_7 боржником.

Разом з тим, такі висновки апеляційний суд обґрунтував на припущеннях у порушення вимог ст. ст. 60, 61, 179, 213, 214, 301 ЦПК України, що зобов'язують суд з'ясувати обставини, які обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

При цьому суд неправильно застосував положення про позовну давність, не врахувавши, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Отримавши позовну заяву банку до неї як до поручителя, ОСОБА_6 дізналася про існування оспорюваного договору поруки, що зумовило початок перебігу позовної давності для оспорення дійсності договору поруки, а тому самовпевненість ОСОБА_6 щодо відсутності у неї зобов'язань за цим договором не має юридичного значення для визначення моменту, з якого починається перебіг позовної давності.

Внаслідок допущених порушень апеляційний суд помилково скасував ухвалене згідно із законом рішення суду першої інстанції, а тому відповідно до ст. 339 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Форум» задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик