АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 408/2611/12 22-ц/774/703/К/17
Справа № 408/261112 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/703/К/17 суддя Чайкіна О.В.
Категорія - 57 ( ІV) Суддя - доповідач Зубакова В.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Євтодій К.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 01 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 20.07.2006 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено Кредитний договір №22712_кред на суму 15 000 грн. на строк один рік.

13 листопада 2009 року до неї завітали працівники банку у складі трьох чоловік та порозвішували на вхідних дверях та стінах будинку, а також в підїзді будинку, листівки із зображенням позивача, із зазначенням її прізвища, імені та по-батькові, та з інформацією про наявність боргів.

28 листопада 2010 року працівники ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» повторно розклеїли аналогічні листівки.

Посилаючись на те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» неправомірно розповсюдило публічно інформацію про неї, чим завдало їй моральних страждань, уточнивши позовні вимоги, просила суд: відшкодувати за рахунок ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 01 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 2 500,00 грн. та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процессуального права, недостатнє дослідження письмових доказів та дійсних обставин справи, що мають значення для справи. Так, в матеріалах справи відсутні докази про те, що саме працівники ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» розклеювали листівки про невиконання позивачем своїх боргових зобовязань, адже надані позивачем листівки не містять інформацію про наявність боргу саме перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а пояснення свідка ОСОБА_4 не можна вважати належним доказом, адже йому не було надано документів осіб, які здійснювали розклеювання листівок. Крім того, зазначає, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» згідно п. 2.3.7 Кредитного договору має право на власний розсуд доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника по данного Договору, однак банк цим правом не користувався та жодних листівок не розповсюджував. Також, судом не було враховано, що позивачем не доведено факту завдання їй моральних страждань та не наведено чіткого розрахунку розміру моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_2, будучи завчасно (01 березня 2017 року) належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, надавши повторне клопотання про відкладення розгляду справи, яке задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303-1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Згідно п.2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалами суду від 27 січня 2017 року відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 01 грудня 2016 року до розгляду на 21 лютого 2017 року (а.с. 230,231).

21 лютого 2017 року колегією суддів було задоволено заяву позивача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у звязку з її хворобою (а.с. 236, 237, 241) та призначено справу до розгляду на 07 березня 2017 року.

06 березня 2017 року та 07 березня 2017 року до суду апеляційної інстанції від позивача ОСОБА_2 надійшло два аналогічних клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з її хворобою (а.с. 248-251).

Зважаючи на те, що повторне відкладення розгляду справи за клопотанням позивача ст. 169 ЦПК України не передбачено, а також, виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та ч. 2 ст. 305 ЦПК України щодо можливості апеляційного розгляду за відсутності сторін або інших осіб, які беруть участь у розгляді справи, колегія суддів визнала повторну неявку позивача ОСОБА_2 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, у звязку з чим відхилила клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» неправомірнорозповсюдив негативну інформацію про те, що ОСОБА_2 не сплачує за кредитним зобов'язанням, чим завдав останній моральних страждань. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено розмір моральної шкоди лише на суму 2 500,00 грн., а тому в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, у визначеному позивачем розмірі, суд відмовив.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки цих висновків суд дійшов при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу поширення негативної інформації стосовно ОСОБА_2 шляхом розклеювання листівок із зображенням позивача, із зазначенням її прізвища, імені та по-батькові, з інформацією про наявність боргів.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка ї поширила.

Згідно із положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, право звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку передбаченому процесуальними кодексами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розміщення листівок здійснювалось саме працівниками ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Такий висновок у порушення вимог ст. 60 ЦПК України, суд першої інстанції зробив виходячи з того, що розміщенню даних листів передувало направлення банком на адресу позивача листів-попереджень про необхідність сплатити борг, що є припущенням.

З наявної в матеріалах справи копії листівки вбачається, що остання не містить жодної інформації щодо її розповсюджувача та про які саме боргові зобовязання взагалі йдеться, оскільки текст листівки («Внимание!!! ОСОБА_5. Внимание! Не выполняет своих долговых обязательств. Задумайтесь…..») є узагальненим та неконкретизованим (а.с. 9), а тому не може вважатися належним та допустимим доказом при зясуванні питання щодо особи, яка поширила негативну інформацію стосовно позивача.

При цьому, не можна вважати належним доказом по справі пояснення свідка ОСОБА_4, оскільки його пояснення підтверджують лише факт наявності листівок з негативною інформацією про позивача, однак жодним чином не підтверджують того, що ці листівки було розклеєно саме співробітниками ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 215- зворот).

Оскільки, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме працівниками ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було розклеєно листівки з розміщеною в них негативною інформацією, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, у визначеному нею розмірі, з підстав недоведеності цього розміру, а колегія суддів, при перевірці доводів апеляційної скарги відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», прийшла до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у звязку з відсутністю правових підстав для задоволення цих позовних вимог, наявні підстави для застосування положень ч. 3 ст. 303 ЦПК України, якою надано право суду апеляційної інстанції вийти за межі апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обовязковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального закону,з ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»- задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 01 грудня 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: