Справа №167/1321/15-ц
Провадження №2/167/18/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2017 року Рожищенський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Сіліча І.І.,

при секретарі Ісаковій Н.Ю.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рожище цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

20.10.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 2008 році його двоюрідний брат ОСОБА_3 позичив у нього грошові кошти в сумі 2500 доларів США та 6000 гривень, які зобовязався повернути. Фактично вони уклали договір позики, про що не заперечує відповідач ОСОБА_3. Протягом 2010-2012 років ОСОБА_3 повернув частину коштів: 500 доларів США та 6000 грн.. Борг у 2000 дол. США відповідач визнає, проте повідомляє, що кошти у нього відсутні, проте як тільки буде можливість він їх поверне. Відповідач фактично ухиляється від повернення остаточної суми боргу, чим порушує взяті на себе зобовязання. Просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь 43055,09 грн. боргу за договором позики, три відсотки річних від вказаної суми 3767.32 грн., всього 46822.41 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2, кожен зокрема, заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав, пояснив, що грошові кошти у ОСОБА_1 ним позичались для знайомих ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які використовувались останніми для здійснення підприємницької діяльності в с.Уляники Рожищенського району та в 2010-2011 роках ним було повернуто позивачу частину грошових коштів: 500 доларів США та 6000 гривень, які йому передав ОСОБА_5.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнав, пояснення відповідача ОСОБА_3 підтримав, просив застосувати у справі строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В судовому засіданні встановлено, що 08.07.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області проте, що у 2008 році двоюрідній брат ОСОБА_3 позичив грошові кошти в сумі 2500 доларів США та 6000 грн., частину з яких повернув в сумі 6000 грн. та 500 дол. США, решту відмовляється повертати (а.с.142).

По даній заяві матеріали зареєстровані в ЄО № 1683 від 08.07.2015 та надіслані Луцькому РВ УМВС України у Волинської області за вих.№4710 від 01.07.2015 року (а.с. 139, 140-141).

В результаті проведеної перевірки відібрано пояснення у ОСОБА_1 та ОСОБА_3А.( а.с. 143-144, 145-146) та винесено висновок про результати розгляду звернення громадянина ОСОБА_1 від 15.07.2015 року (а.с.138).

З пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було встановлено, що ОСОБА_3 в червні 2008 року дійсно позичив у ОСОБА_1 2500 доларів США, 6000 грн., зобовязався повернути вищевказану суму коштів, при цьому розписки про передання йому позикодавцем ОСОБА_1 визначеної грошової суми не писав. У 2010 році частину грошей в сумі 6000 грн. повернув, а через рік у 2011 році повернув 500 дол. США.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами було укладено договір позики, на виконання умов договору позивачем ОСОБА_1 було передано відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2500 доларів США та 6000 гривень, а останній їх отримав, що і не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

В судовому засіданні було встановлено, що договір позики було укладено у червні 2008 року, у 2010-2011 роках ОСОБА_3 повертає частину боргу в сумі 500 дол. США та 6000 грн. (точної дати не встановлено), цим самим вчиняє дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед позивачем, таким чином у 2011 році строк позовної давності перервався. Тому закінчення строку позовної давності відбулось у 2014 році.

Звернення позивача ОСОБА_1 із заявою до Рожищенського РВ УМВС України у Волинській області відбулось 15.07.2015 року, тому такі дії позивача суд не вважає такими, що перервали строк позовної давності, оскільки ОСОБА_3 з 2011 року позивачу коштів не передавав.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 20.10.2015 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, що визначений ЦК України.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду заяву щодо застосування положень ст.267 ЦК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, про застосування зазначеного строку відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України заявив відповідач, підстав для продовження строку немає, тому в позові слід відмовити.

На підставі ст.ст. 256, 257, 261, 264, 267, 524, 526, 530, 1046, 1047 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Рожищенський районний суд в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рожищенського районного суду І.І.Сіліч