Провадження № 2/522/4035/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

при секретарі судового засідання - Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

01.09.2015 року Державна іпотечна установа звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із вказаним позовом, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором іпотечного кредиту у сумі 594420,76 грн., з яких основного боргу 523591, 43 грн.;46289,42 відсотки за користування кредитом; 23825,75 пені та 11814,17 втрат від інфляції.

Свої позовні вимоги Державна іпотечна установа мотивує тим, що станом на момент подачі позову, відповідач не сплатив суму заборгованості за ОСОБА_3 про іпотечний кредит. На підставі зазначеного, та посилаючись на положення ст. 611, 615 ЦК України та окремих пункти вищевказаного ОСОБА_3 про іпотечний кредит, позивач наполягає на достроковому поверненні кредиту з одночасною сплатою нарахованих відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій. В якості доказів наявності заборгованості позивач посилається на графік погашення заборгованості, який є додатком до кредитного договору а також довідку про стан заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 19.08.2015 року, копії яких надано суду.

Відповідач проти позову заперечував з підстав, вказаних в письмових запереченнях. Зокрема, посилався на те, що йому не було надано доказів відступлення на користь позивача права вимоги за вказаним кредитним договором. А також посилався на недоведеність позивачем підстав позову та суми заборгованості.

Останньою заявою від 27 лютого 2017 року Позивач просив суд розглянути справи без його участі, вимоги підтримував в повному обсязі.

Відповідач письмовою заявою просив суд розглянути справу без його участі, заперечення проти позову підтримав в повному обсязі та надав суду заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що 15 травня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про іпотечний кредит № 40/ІЖ-002.08.1 за умовами якого ОСОБА_3 надав відповідачу-1 у кредит грошові кошти в сумі 600 000 грн., строком до 15 травня 2028 року включно зі сплатою 10,9% річних за користування кредитом. Згідно умов даного ОСОБА_3 предметом іпотеки є квартира № 24, розташована у будинку № 14 по вул. Льва Толстого в м. Одеса. На підтвердження вказаних обставин суду надано копію вказаного договору.

З метою забезпечення даного ОСОБА_3 про іпотечний кредит між ВАТ «Родовід Банк» та відповідачем ОСОБА_2, було укладено Договір поруки № б/н від 15 травня 2008 року. На підтвердження вказаних обставин суду надано копію вказаного договору.

Надалі між ВАТ «Родовід Банк» та Державною іпотечною установою було укладено Договір відступлення права вимоги № 1662/08, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав позивачу всі права вимоги за ОСОБА_3 про іпотечний кредит, Іпотечним договором та ОСОБА_3 поруки. На підтвердження вказаних обставин позивачем суду надано копію нотаріально посвідченого договору відступлення прав за договором кредиту.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини сторін з огляду на наступне:

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

ОСОБА_3 є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як вбачається з кредитного ОСОБА_3, сторони встановили як строк дії договору - до остаточного виконання сторонами зобовязань за ОСОБА_3 (пункт 10.1. ОСОБА_3), так і кінцевий строк повернення кредиту - до 15 травня 2028 року (пункт 2.4. кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 15 числа включно кожного місяця (п. 2.4. ОСОБА_3).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, другій статті 220 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Зазначена правова позиція неодноразово була підтверджена у висновках ВСУ за наслідками перегляду рішень судів Касаційної інстанції з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права, а саме в Постанові ВСУ від 19 березня 2014 року по справі №6-20цс14; Постанові ВСУ по справі № 6-116 цс 13.

Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України, висновки ВСУ в наведених справах є обовязковими для врахування нижчими судами при виборі правової норми при застосуванні до спірних правовідносин.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 01.09.2015 року. Таким чином, за платежами по тілу кредиту та відсоткам, які мали бути здійснені у строк до 01.09.2012 року відповідно до графіку платежів, що є додатком до кредитного договору минув строк позовної давності, а отже в задоволенні цієї частини позовних вимог незалежно від їх обґрунтованості слід відмовити.

Суд також приходить до висновку про те, що у решті позову про стягнення грошових коштів не охоплених строком позовної давності слід також відмовити, але у звязку з необґрунтованістю та недоведеністю, при цьому суд виходить з наступного:

Згідно зі ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Чинними законодавством України врегульовані порядок ведення розрахункових операцій та їх належне оформлення, а саме:

Положенням про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 30.12.98 р. № 566 - Положення № 566.

Законом України від 16.07.99 р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - Закон № 996;

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 р. № 2346-III - Закон № 2346;

Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Національного банку України від 18.06.2003 р. № 254 - Положення № 254;

Первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (ст. 1 Закону № 996).

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до пп. 2.1.1 Положення № 566 є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Положенням № 254 визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов'язкові реквізити.

Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.

До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Пунктом 5.1 глави 5 Положення № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Наведені вище документи є первинними бухгалтерськими документами, які відображають здійснення розрахункових операцій, а отже є єдиними документами, які містять юридично значиму інформацію про факт та обсяг здійснених розрахункових операцій.

Таким чином, довідка про стан заборгованості позивача за спірним кредитним договором, надана позивачем, на думку суду не може слугувати належним та допустимим доказом заборгованості відповідача, оскільки вона не є первинним документом на підставі якого судом може бути встановлена сума заборгованості, або визначений рух коштів, які сплачував або не сплачував відповідач. Розрахунок заборгованості може бути лише допоміжним письмовим доказом для полегшення роботи з первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують факт та розмір заборгованості. Отже, належним та допустимим доказом в даному випадку може бути засвідчена підписом уповноваженої особи із зазначенням посади та скріплена печаткою позивача виписка з рахунку визначеного спірним кредитним договором, на який відповідач зобовязався перераховувати грошові кошти в рахунок погашення кредиту. Позивач суду такі докази не надавав, натомість представники Позивача подавали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та вважали, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів для розгляду спору по суті.

Крім того, суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів, не охоплених строком позовної давності у звязку з наступним:

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 1.1. договору відступлення права вимоги № 1662/08 від 06 серпня 2008 року встановлено, що ОСОБА_3 передає, а Установа приймає всі права вимоги за ОСОБА_3 про іпотечний кредит між Банком та ОСОБА_1, Іпотечним договором між Банком та ОСОБА_4 б/н від 15.05.2008 року, посвідчений ОСОБА_5, договором поруки між Банком та ОСОБА_2 від 15.05.2008 року.

Пунктом 2.1. ОСОБА_3 встановлено, що пункт 1.1. ОСОБА_3 набирає чинності з моменту підписання сторонами цього ОСОБА_3 та його нотаріального посвідчення.

Пунктом 3.1. ОСОБА_3 встановлено, що при укладенні цього договору ОСОБА_3 передає, а Установа приймає оригінали договорів, вказаних в п. 1.1. ОСОБА_3, виписку з кредитного рахунку Позичальника, яка підтверджує рух коштів по ньому, завірену підписом головного бухгалтера і печаткою банку та інші документи, які складають кредитну справу Позичальника а передача яких здійснюється за домовленістю Сторін. Передача зазначених документів здійснюється згідно з актом приймання-передачі, який ОСОБА_3 і Установа складають та підписують за встановленою формою.

Крім того, відповідно до п. 3.3. та 3.4. ОСОБА_3 зобовязаний не пізніше наступного робочого дня з дня набрання чинності п. 1.1. цього договору здійснити заходи щодо внесення відповідних змін до державного реєстру іпотек та щодо реєстрації правочину в державному реєстрі правочинів. Відповідні виписки з державних реєстрів іпотек та правочинів у пятиденний строк надсилається Банком на адресу установи.

Виходячи з вищевказаного, належним доказом, який засвідчує факт відступлення (набуття) прав вимоги позивачем по кредитному договору, що є предметом даного спору, є належно оформлені і підписані договір відступлення прав вимоги та акт приймання передачі, оригіналів кредитного договору та договорів забезпечення та кредитної справи а також виписки з державних реєстрів правочинів та іпотек.

Відповідно до ч. 2 ст. 527 ЦК України, кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. При цьому, Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Статтею 613 ЦК України визначені поняття та наслідки прострочення кредитора. Так, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Отже, актами цивільного законодавства (516, 517 ЦК України) передбачено обов'язок кредитора надати боржнику докази переходу права вимоги за зобовязанням. До вчинення цих дій боржник має право не виконувати зобовязання перед новим кредитором. Такими доказами, як було встановлено судом зі змісту договору про відступлення права вимоги є належно оформлені і підписані договір відступлення прав вимоги та акт приймання передачі оригіналів кредитного договору та договорів забезпечення та кредитної справи а також виписки з державних реєстрів правочинів та іпотек. Крім того, за змістом п. 3.2. ОСОБА_3, не пізніше 5 робочих днів з моменту набрання чинності пунктом 1.1. ОСОБА_3, банк зобовязаний передати Позичальнику письмове повідомлення про відступлення права вимоги за договорами, визначеними у п. 1.1. ОСОБА_3 та надіслати поручителям письмове повідомлення про відступлення права вимоги за договором поруки. Всі надіслані Банком Повідомлення разом із документами, що підтверджують їх доставку адресату мають бути надіслані до установи протягом 7 днів із дня їх надіслання відповідним адресатам.

Проте суду таких доказів надано не було, а у суду, відповідно, немає підстав вважати, що відповідачі були повідомлені належним чином з наданням їм всіх зазначених доказів переходу права вимоги за спірним кредитом до Позивача. За таких обставин, у суду немає підстав вважати, що відповідачі прострочили виконання зобовязань за спірним кредитним договором.

Крім того, суд відмовляє у позові до поручителя за кредитом з огляду на наступне:

Згідно з п. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 24 постанови від 30 березня 2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі постанова Пленуму ВССУ № 5), суд повинен враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

В ухвалі від 12.03.14 по справі № 6-47482св13 н/п 22ц 790/6308/13 (58) ВССУ вказав, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Як слідує з довідки про стан заборгованості від 19.08.2015 року, наданої позивачем, заборгованість за кредитним договором розраховувалась з 04.12.2014 року, з дня, коли ОСОБА_3 отримав право на дострокове повернення кредиту. Таким чином, з 04.06.2015 року, внаслідок непредявлення позову до поручителя про дострокове повернення кредиту порука припинилась, тому у задоволенні позову до поручителя слід відмовити також і з цих підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

27.02.2017