У х в а л а

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Маляренка А.В.,

Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 12 січня 2002 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. В шлюбі народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період шлюбу ними було придбано у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Subaru Tribeka», державний номерний знак НОМЕР_1. У зв'язку з тим, що між ним та відповідачем існує спір з приводу розподілу вказаного майна, позивач просив визнати за кожним із подружжя по Ѕ частині спірного майна.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частини автомобіля марки «Subaru Tribeka», державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частини автомобіля марки «Subaru Tribeka», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час судового розгляду ОСОБА_2 неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просив поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Subaru Tribeca», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Також просив відійти від засад рівності часток подружжя та визнати за ним право власності на 3/5 частини зазначеної квартири, а за ОСОБА_3 - право власності на 2/5 частини цієї квартири.

Стягнути з ОСОБА_6 на його користь грошову компенсацію вартості автомобіля в розмірі 3/5 частин його ринкової вартості на день розгляду справи в суді в розмірі 13 200 доларів США, що за курсом долара до гривні складає 285 782,64 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа 43,00 кв. м, житлова площа 18,00 кв. м); за ОСОБА_6 визнано право власності на іншу Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа 43,00 кв. м, житлова площа 18,00 кв. м).

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже встановивши те, що спірне майно придбано в період шлюбу, тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідачем не надано доказів придбання майна за особисті кошти суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог указуючи на те, що частки майна чоловіка та жінки є рівними

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: А.В. Маляренко

О.В. Ступак