Справа № 182/8823/15-ц
Провадження № 2/0182/976/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22.02.2017 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тихомирова І.В.

при секретарі Рахуба О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" (далі - ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс") про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Свої вимоги мотивує тим, що в лютому 2015 року він вирішив придбати автомобіль Toyota Camry 2.5 AT NG Elegance, 2013, вартістю 460 000 грн. Згодом позивач зв'язався з представником компанії, яка займалась продажем даного автомобіля та обумовив з ним всі істотні умови для укладання договору купівлі-продажу.

16 лютого 2015 року, з метою придбання автомобіля позивач приїхав до офісу Патріот Автомаркет в м. Одеса, де його зустріла представник компанії ОСОБА_2, яка йому повідомила про необхідність внести платіж у розмірі 10% від вартості обраного автомобіля, тобто 46 000 грн. шляхом перерахування коштів на рахунок підприємства та узгодила дату доставки автомобіля 18 лютого 2015 року.

Того ж дня позивачем була сплачена зазначена сума після оплати якої, йому було запропоновано підписати відповідний договір. Однак ознайомитися з умовами договору до його підписання не було можливості, оскільки представник відповідача не надав йому достовірної інформації, завіривши в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав позивача до підписання договору.

Однак, 18 лютого 2015 року доставку визначеного автомобіля здійснено не було, тому 19 лютого 2015 року позивач зателефонував до головного офісу підприємства, представник якого йому пояснив, що для отримання автомобіля необхідно сплатити ще 50 % від його вартості, тобто 230 000 грн., після чого автомобіль можна буде отримати протягом 120 днів, як зазначено в договорі.

Таким чином, 16 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" був укладений договір Фінансового лізингу № 000568, хоча позивач не мав наміру підписати договір Фінансового лізингу. До того ж, після ознайомлення з умовами договору позивач дійшов висновку, що вони для нього є неприйнятними, а предмет даного договору взагалі не відповідає його бажанню, оскільки позивач мав придбати автомобіль Toyota Camry 2.5 AT NG Elegance, 2013, в той же час предметом підписаного ним договору є автомобіль Toyota Avensis base, 1.6 МКПП.

У зв'язку з цим, позивачем було направлено на адресу відповідача лист з вимогою розірвання укладеного між ними договору від 16 лютого 2015 року та повернення сплаченим ним коштів за даним договором.

Листом № 4236у0207/5 відповідач повідомив йому, що договір Фінансового лізингу № 000568 від 16 лютого 2015 року вважається розірваним з 16 червня 2015 року. Тому, в такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплачено авансового платежу, тобто 138 000 грн., 40 % від сплаченого авансового платежу лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, а сплачені позивачем 46 000 грн. є адміністративним платежем, який відповідно до умов договору поверненню взагалі не підлягає.

27 серпня 2015 року позивачу було повернуто лише 138 000 грн.

На думку позивача, зміст договору фінансового лізингу № 000568 від 16 лютого 2015 не відповідає вимогам справедливості та добросовісності, а дії відповідача свідчать про навмисне введення його в оману, щодо природи правочину, який було укладено, прав та обов'язків сторін, у зв'язку з чим просив суд визнати договір Фінансового лізингу № 000568 від 16 лютого 2015 року недійсним та стягнути з відповідача на свою користь суму збитків в подвійному розмірі, тобто 276 000 грн., що відповідає вимогам ч. 2 ст. 230 ЦК України та судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав частково, відмовився від своїх позовних вимог в частині подвійного стягнення з відповідача суми збитків та просив стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 138 000 грн. та судові витрати.

Відповідач "ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" з позовом ознайомлені, про день та час розгляду справи 22 лютого 2017 року були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення судової повістки (а.с.84), в судове засідання представник відповідача не з'явився, від нього до суду надійшла письмова заява про розгляд справи без їх участі (а.с.71).

В своїх заперечення проти позову від 09 вересня 2016 року зазначили, що спірний Договір фінансового лізингу було розірвано за заявою позивача. Повернуто частину коштів у розмірі 138 000 грн. Інша частина коштів була витрачена на сплату податків, а також на організацію та ведення договору. Отже, на думку відповідача, цивільно-правові відносини між сторонами закінчено.

Також вважають, що посилання позивача на незаконність діяльності відповідача, яка порушує його права як споживача є безпідставними, а твердження ОСОБА_1, що ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" проводить нечесну підприємницьку діяльність, яка вводить споживача в оману є необґрунтованими.

Крім того, спірний договір фінансового лізингу та додатки до нього повністю відповідають чинному законодавству України. Договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. У зв'язку з цим, відповідач вважає, що позивач мав повну і достовірну інформацію про послугу та порядок її надання.

Також представник відповідача вважає необґрунтованими твердження позивача, щодо несправедливості умов договору лізингу, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б доводили, що умови договору лізингу порушують принцип добросовісності, а також, що умови спірного договору завдають хоч якоїсь шкоди позивачу та не наводить жодного прикладу нанесення такої шкоди.

Враховуючи наведені обставини, представник відповідача просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено судом, в лютому 2015 року позивач вирішив придбати автомобіль Toyota Camry 2.5 AT NG Elegance, 2013, вартістю 460 000 грн. Згодом позивач зв'язався з представником компанії, яка займалась продажем даного автомобіля та обумовив з ним всі істотні умови для укладання договору купівлі-продажу.

16 лютого 2015 року з метою придбання автомобіля, ОСОБА_1 приїхав до офісу Патріот Автомаркет в м. Одеса, де його зустріла представник компанії ОСОБА_2, яка йому повідомила про необхідність внести платіж у розмірі 10% від вартості обраного автомобіля, тобто 46 000 грн. шляхом перерахування коштів на рахунок підприємства та узгодила дату доставки автомобіля 18 лютого 2015 року.

Того ж дня позивачем була сплачена вказана сума після оплати якої, йому було запропоновано підписати договір. Однак ознайомитися з умовами договору до його підписання позивач не міг, оскільки представник відповідача не надав йому достовірної інформації, завіривши в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав позивача до підписання договору.

У визначений відповідачем строк, 18 лютого 2015 року доставку зазначеного автомобіля здійснено не було, тому 19 лютого 2015 року ОСОБА_1 зателефонував до головного офісу підприємства, представник якого йому пояснив, що для отримання автомобіля необхідно сплатити ще 50 % від його вартості, тобто 230 000 грн., після чого автомобіль можна буде отримати протягом 120 днів, як зазначено в договорі.

Таким чином, 16 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" був укладений договір Фінансового лізингу № 000568 (а.с.6-12).

Однак, після підписання і вивчення змісту договору позивачу стало зрозуміло, що умови договору є для нього неприйнятними, а предмет даного договору взагалі не відповідає його бажанню, оскільки позивач мав придбати автомобіль Toyota Camry 2.5 AT NG Elegance, 2013, в той же час предметом підписаного ним договору є автомобіль Toyota Avensis base, 1.6 МКПП.

У зв'язку з цим, ОСОБА_1 було направлено на адресу відповідача лист з вимогою розірвання укладеного між ними договору Фінансового лізингу № 000568 від 16 лютого 2015 року та повернення сплаченим ним коштів за даним договором.

Листом № 4236у0207/5 відповідач повідомив йому, що договір Фінансового лізингу № 000568 від 16 лютого 2015 року вважається розірваним з 16 червня 2015 року. Тому, в такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплачено авансового платежу, тобто 138 000 грн., 40 % від сплаченого авансового платежу лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, а сплачені позивачем 46 000 грн. є адміністративним платежем, який відповідно до умов договору взагалі не підлягає поверненню (а.с.20).

27 серпня 2015 року ОСОБА_1 було повернуто 138 000 грн.

Суд вивчивши умови договору, встановив, що згідно п.1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Несправедливими також є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.

Частинами 1, 2 , 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі (п. 9.1, п. 9.8 договору): перший лізинговий платіж, який складається із: адміністративного платежу за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору; авансу ціни предмета лізингу, який становить 50% вартості предмета лізингу; комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу.

Також позивач зобов'язаний сплачувати наступні лізингові платежі (п. 10.1 договору), які складаються з: відсотків за користуванням обсягом фінансування в розмірі 15 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу); комісія за супроводження Договору в розмірі 5 відсотків.

Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

У п. 10.5 зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 10.6 договору).

Пункт 10.15 договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу.

У п. 10.14 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення.

Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача.

Розділом 12 Договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктом 12.1 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу.

Зокрема п. 12.1. передбачено, що у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок поверненню підлягає 60 % від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін.

Відповідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Отже, положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов (п.п. 9.1., 9.8.,10.1, розділ 12).

Згідно ч. 5,6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України), а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.

Відповідно суд вважає обґрунтованим вимогу про визнання договору недійсним.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 000568 від 16 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в супереч вимогам діючого законодавства України нотаріально посвідчено не було.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням викладених обставин та приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду України висловлену у справі за №6-2766цс15, суд вважає доцільним стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 138 000 грн. в рахунок відшкодування збитків, завданих недійсним правочином, задовольнивши тим самим вимоги позивача.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" підлягає стягненню судовий збір на користь ОСОБА_1 в сумі 2 760 (дві тисячі сімсот шістдесят грн. 00 коп.).

Керуючись ст.ст. 216,220,227,628,799,808 ЦК України, ст. ст. 15, 60, 79, 88, 212-215, 223-226,293 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір Фінансового лізингу № 000568 від 16 лютого 2015 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" та ОСОБА_1 недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1), кошти в сумі 138 000 (сто тридцять вісім тисяч грн. 00 коп.) в рахунок відшкодування збитків, завданих недійсним правочином.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 760 (дві тисячі сімсот шістдесят грн. 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_3