Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення премії, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» (далі - ДП «Вугілля України») на свою користь премію за період із листопада 2014 року по травень 2015 року у сумі 16 322 грн 35 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 01 червня 2015 року по 04 лютого 2016 року у сумі 47 400 грн 27 коп., а також на відшкодування моральної шкоди 25 тис. грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 01 вересня 2010 року вона працювала у відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» ДП «Вугілля України» (далі - ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України») на посаді головного юрисконсульта. На виконання наказу відповідача від 01 квітня 201 року № 12 про ліквідацію підрозділу та відповідно до наказу підрозділу від 31 травня 2015 року № 23/к позивача звільнено у зв'язку з ліквідацією підрозділу. Позивач зазначив, що відповідач порушує його законні права та інтереси в частині невиплати нарахованої згідно із законодавством та колективним договором підприємства суми заробітної плати, яка станом на 01 червня 2015 року складає в загальному розмірі 39 841 грн 15 коп. за період із листопада 2014 року по травень 2015 року. Крім того, зазначила, що із метою зацікавленості працівників підрозділу у підвищені результатів роботи, у підрозділі запроваджувалася система преміювання відповідно до затвердженого на підприємстві Положення про преміювання працівників ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України», відповідно до якого розмір премії у відсотках за місяць за посадою, яку займав позивач, складає до 50 %. Відповідні подання на премію за період із листопада 2014 року по травень 2015 року були своєчасно направлені на адресу ДП «Вугілля України» кур'єрською поштою. Із листопада 2014 року по травень 2015 року позивач належним чином виконувала свої посадові обов'язки, не допускала виробничих порушень та порушень трудової дисципліни, не мала скарг на свою роботу, не була позбавлена частково або повністю премії, а тому оскільки вона не була своєчасно повідомлена про зміни у системі оплати праці та безпідставно позбавлена премії, тому їй повинна бути нарахована та виплачена премія за період із листопада 2014 року по травень 2015 року, що складає 16 322 грн 35 коп. Крім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 01 червня 2015 року по 04 лютого 2016 року складає 47 400 грн 27 коп. Також позивач вважає, що невиплатою заробітної плати такий тривалий час їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінила в 25 тис. грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Вугілля України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 01 червня 2015 року по 04 лютого 2016 року у сумі 47 400 грн 27 коп., на відшкодування моральної шкоди 1 тис. грн, а всього - 48 400 грн 27 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Таким чином, фактично позивач не погоджується із вирішенням позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи частково указаний позов і стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 01 червня 2015 року по 04 лютого 2016 року у сумі 47 400 грн 27 коп., суд першої інстанції виходив із того, що станом на час звільнення відповідач безпідставно не виплатив позивачу нараховану заробітну плату за період із листопада 2014 року по травень 2015 року в загальному розмірі 39 841 грн 15 коп. (утримання - 8 071 грн 24 коп., до виплати - 31 769 грн 91 коп.).

При цьому зазначені відповідачем обставини щодо невиплати зазначеної суми заробітної плати, а саме: порушення процедури про банкрутство роботодавця; наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби; незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку, суд визнав такими, що не свідчать про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

У зв'язку з цим суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку із виплати заробітної плати за період із 01 червня 2015 року по 04 лютого 2016 року при звільненні.

Крім того, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначив у 1 тис. грн, зазначивши, що несвоєчасна виплата та в цілому невиплата працівникові заробітної плати вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди й ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що відсутні підстави вважати, що затримка виплати позивачу належних сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, відбулася з вини відповідача, враховуючи положення ст. 617 ЦК України.

На обґрунтування такого висновку суд виходив із того, що наказом ДП «Вугілля України» від 01 квітня 2015 року № 12 у зв'язку з відсутністю можливості евакуації працівників ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України», у зв'язку з неможливістю вивезення майна та документації, а також на підставі рішення керівника ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України» про звільнення усіх працівників ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України» із 01 червня 2015 року, вирішено ліквідувати ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України» до 01 червня 2015 року.

Крім того, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р, яким затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють свої повноваження не в повному обсязі, м. Макіївка Донецької області, де знаходиться ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України», значиться у цьому переліку, фінансова діяльність на підприємстві зупинена.

Однак вищевказаних висновків суди дійшли не встановивши всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Макіївку Донецької області, на території якої знаходився відокремлений підрозділ відповідача, а також де проживає позивач, віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень.

Постановою Правління Національного банку України від 06 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» постановлено банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Разом із тим ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Частинами 1, 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 23 березня 2016 року № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року № 6-383ц16, а згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, на порушення вищевказаних вимог закону та положень ст. ст. 10, 212-214, 303, 316 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не попередили про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, належним чином не дослідили, чи видавався відповідачу сертифікат Торгово-промислової палати України, в якому б торгово-промислова палата засвідчила настання обставин непереборної сили з відповідної дати для ДП «Вугілля України» під час здійснення господарської діяльності та дотримання законодавства щодо справляння і сплати податків та обов'язкових платежів; не дослідили належним чином питання наявності вини відповідача.

Таким чином, суди на підставі вищевказаних документів не дослідили, чи відбулася затримка виплати належних позивачу сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, з вини відповідача.

Отже, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди не відповідають вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішень судів в оскаржуваній частині із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2016 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак