У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області про стягнення безпідставно набутих коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 8 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3.звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 20 березня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Буковина» (далі - ТОВ «Буковина») та Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією Одеської області укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 1,1675 га, вартість якої становила 1 638 000 грн, з яких товариством було сплачено 646 600 грн.

Позивачка указувала про те, що 16 жовтня 2013 року між нею та ТОВ «Буковина» було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого товариство відступило, а вона прийняла права вимоги і стала кредитором щодо стягнення з районної державної адміністрації 640 600 грн, які були сплачені ТОВ «Буковина» за вищевказаним договором купівлі-продажу земельної ділянки.

Зазначала про те, що оскільки рішенням господарського суду Одеської області від 1 листопада 2010 року договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20 березня 2008 року розірвано, то відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України з відповідача підлягає стягненню кошти, сплачені товариством за вказаним договором.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд стягнути з районної державної адміністрації на її користь суму основного боргу у розмірі 646 600 грн, інфляційні втрати у розмірі 31 455 грн 78 коп., 3 % річних у розмірі 57 609 грн 40 коп.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 8 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року рішення міськрайонного суду змінено. Виключено із вступної, описової та резолютивної частин рішення міськрайонного суду посилання на те, що ОСОБА_3 звернулась з позовом до Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури Одеської області. В іншій частині рішення міськрайонного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що при укладенні договору про відступлення позивачці права вимоги сторонами не додержано форми правочину на підставі якого виникло зобов'язання. Крім того, у позивачки відсутнє право вимагати повернення того, що було виконане товариством за зобов'язанням до моменту розірвання спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки (ч. 4 ст. 653 ЦК України). Посилання на вимоги ст. 1212 ЦК України є помилковим, так як між сторонами існували договірні правовідносини і правочин недійсним не визнано.

Такі висновки судів є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону, а наданим доказам суд дав належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

Судом установлено, що 20 березня 2008 року між ТОВ «Буковина» та Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією Одеської області укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 1,1675 га, вартість якої становила 1 638 000 грн, з яких товариством було сплачено 646 600 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 17 червня 2009 року стягнуто з ТОВ «Буковина» на користь Білгород-Дністровської районної державною адміністрації Одеської області заборгованість за вказаним договором купівлі-продажу у розмірі 1 224 679 грн 93 коп., на виконання якого 2 липня 2009 року господарським судом видано наказ про примусове виконання рішення господарського суду.

Рішенням господарського суду Одеської області від 1 листопада 2010 року договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20 березня 2008 року розірвано.

16 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Буковина» було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого товариство відступило, а ОСОБА_3 прийняла права вимоги і стала кредитором щодо стягнення з районної державної адміністрації 640 600 грн, які були сплачені ТОВ «Буковина» за вищевказаним договором купівлі-продажу земельної ділянки, який розірвано.

Згідно з ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз вищевказаної норми матеріального права свідчить про те, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-158цс12 від 20 лютого 2013 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Отже, норма ч. 4 ст. 653 ЦК України формулює спеціальне правило, що регулює відносини, які виникають унаслідок розірвання договору, а ст. 1212 ЦК України загальне правило, яке стосується повернення виконаного у зобов'язанні, якщо виконання було безпідставним. Договірними відносинами між сторонами інші положення, ніж визначено ч. 4 ст. 653 ЦК України, не передбачено.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли правильного висновку про те, що спірне зобов'язання припинилося у зв'язку з розірванням договору, унаслідок чого у позивачки відсутнє право вимагати повернення того, що було виконане товариством за зобов'язанням до моменту розірвання спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки, а посилання на вимоги ст. 1212 ЦК України є помилковим, так як між сторонами існували договірні правовідносини і правочин недійсним не визнано.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що у порушення вимог ч. 1 ст. 513 ЦК України при укладенні договору про відступлення позивачці права вимоги сторонами не додержано форми укладення правочину, на підставі якого виникло зобов'язання.

Таким чином, суди розглянули справу відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, встановивши всі обставини справи та надавши їм належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 8 жовтня 2015 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик