Провадження № 2/537/240/2017
Справа № 537/6151/16-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.03.2017 р. Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Степури А.А., за участю секретаря Грицькової Я.С., представника позивача - ОСОБА_1 представника відповідачів ОСОБА_2 міської ради Полтавської області та Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 міської ради Полтавської області, Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Полтавської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою , в якій просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів - ОСОБА_2 міської ради Полтавської області та Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Полтавської області в солідарному порядку на його користь середній заробіток за період вимушеного прогулу з 30.09.2016 року і по дату винесення рішення та судові витрати покласти на відповідачів.

На обґрунтування позову зазначив, що рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.07.2016 року він був поновлений на посаді Генерального директора КП «Кременчукводоканал» на тих же умовах, що були встановлені контрактом від 09.11.2007 року з Генеральним директором КП «Кременчукводоканал» ОСОБА_4 з 26.02.2016 року. Рішення суду в цій частині допущено до негайного виконання. 07.07.2016 року міським головою м. Кременчука було видано розпорядження № 393-КВ про поновлення його (позивача) на посаді Генерального директора КП «Кременчукводоканал», яке було зачитано в його присутності. Зазначив, що разом з тим, виконавчий лист ОСОБА_2 міською радою не виконано, оскільки в тексті самого розпорядження відсутні умови контракту , про який зазначено в рішенні суду та у виконавчому листі . Також вказав на те, що відсутній сам контракт як окремий документ , хоча його наявність презюмується як рішенням суду , так і тим фактом, що контракт від 09.11.2007 року вже закінчився за строком. Представник ОСОБА_2 міської ради в ході зустрічі у відповідь на його (позивача) питання щодо самого контракту повідомив, що надасть його пізніше , однак, станом на 16.12.2016 року контракт з ним так і не підписано. 07.07.2016 року було підписано ще одне розпорядження яким його (позивача) звільнено з займаної посади у зв»язку з припиненням повноважень посадової особи за п.5 ст. 41 КЗпП України та директором КП «Кременчукводоканал» знову призначено ОСОБА_5. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2016 року , яке набрало законної сили 07.12.2016 року, розпорядження про звільнення його з роботи скасовано та ухвалено поновити його на роботі . Одночасно стягнуто з ОСОБА_2 міської ради середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу станом на 30.09.2016 року в сумі 33022 грн. 20 коп. Вказав на те, що до теперішнього часу рішення суду від 30.09.2016 року не виконано і тому він з вини відповідачів продовжує перебувати в стані вимушеного прогулу . Зазначив, що оскільки порушення при звільненні були допущені обома відповідачами та відшкодування середнього заробітку має відбуватися шляхом солідарного стягнення з відповідачів . ОСОБА_2 міська рада, як особа винна у невиконанні рішення суду про поновлення на роботі не має відкритих рахунків в Казначейських чи інших банківських установах. Згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» саме виконавчий комітет ради є розпорядником коштів місцевої громади і саме виконком має рахунки в органах казначейства , з яких можливе проведення списання коштів за рішенням суду . З урахування викладеного, просив позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засідання позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити .

Представник відповідачів ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, надав суду заперечення, в яких вказав, що 30.09.2016 року Крюківським районним судом м. Кременчука прийнято рішення , яким ОСОБА_4 поновлено на посаді генерального директора КП «Кременчукводоканал». Вказане рішення підлягає негайному виконанню. Зазначив, що відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» в Україні» міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Згідно ч.2 ст. 59 вищевказаного закону рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених законом . Частиною 5 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Зазначив, що 27.09.2016 року ОСОБА_2 міською радою Полтавської області прийнято рішення «Про затвердження статуту комунального підприємства «Кременчукводоканал» ОСОБА_2 міської ради Полтавської області в новій редакції. Згідно п.7.5даного Статуту до складу посадових осіб підприємства відносяться посади директора, генерального директора, першого заступника та заступників директора або генерального директора, директора фінансового, директора технічного, головного бухгалтера. Відповідно до даного статуту посадові особи підприємства, крім директора, призначаються на посаду директором за погодженням відповідних кандидатур з УЖКГ. Вказав, що відповідно до п.34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Зазначив, що ані Виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради , ані ОСОБА_2 міська рада Полтавської області не наділені повноваженнями поновити ОСОБА_4 на посаді генерального директора КП «Кременчукводоканал», оскільки відповідно до статуту даного комунального закладу ці повноваження покладаються на його директора. Позивач у своєму позові не навів жодного доказу щодо того, що Виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради або ОСОБА_2 міська рада Полтавської області своїми діями або бездіяльністю змушує його перебувати у стані вимушеного прогулу. Окрім того, позивач не навів жодних доказів порушенням Виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради або ОСОБА_2 міською радою своїх прав чи свобод. З урахуванням викладеного, просив відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності , приходить до висновку, що рішення підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2016 року ( справа № 537/3876/16-ц) скасовано розпорядження міського голови від 07.07.2016 року №394-КВ про звільнення ОСОБА_4 з посади генерального директора Комунального підприємства «Кременчукводоканал» ОСОБА_2 міської ради 07 липня 2016 року; поновлено ОСОБА_4 на посаді генерального директора Комунального підприємства «Кременчукводоканал» ОСОБА_2 міської ради на умовах, що були встановлені контрактом від 09.11.2007 року з генеральним директором Комунального підприємства «Кременчукводоканал» ОСОБА_4; стягнуто з ОСОБА_2 міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за період вимушеного прогулу з 11.07.2016 року по 30.09.2016 року включно в сумі 33022 грн. 20 коп. (тридцять три тисячі двадцять дві грн.. 20 коп.); стягнуто з ОСОБА_2 міської ради Полтавської області, виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Полтавської області, управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради, Комунального підприємства «Кременчукводоканал» ОСОБА_2 міської ради, міського голови міста Кременчука ОСОБА_6 солідарно судовий збір на користь держави в сумі 1102 грн. 40 коп.; рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 на посаді генерального директора Комунального підприємства «Кременчукводоканал» допущено до негайного виконання.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області від 07.12.2016 року вищевказане рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2016 року залишено без змін.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.ч.1,3,5 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню .

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У відповідності до правової позиції, викладеної в постанові ВС України від 21.01.2015року у справі №6-203цс14 - відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України , передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, а затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання такого наказу без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України "Про виконавче провадження", а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5.

Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

Таким чином, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, на думку суду є достовірно встановленими обставини про те, що після постановлення Крюківським районим судом м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2016 року рішення про поновлення ОСОБА_4 на посаді генерального директора КП «Кременчукводоканал» не було видано наказ про поновлення позивача на посаді генерального директора КП «Кременчукводоканал», а тому є підстави вважати, що має місце факт затримки з вини відповідача виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі, у розумінні ст. 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою.

Згідно ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України 8 лютого 1995 року № 100, встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Відповідно до абзацу 2,3 пункту 8 Порядку після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, а середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.10.2012 року № 6-87цс11.

Таким чином, при розрахунку середнього заробітку позивача ОСОБА_4 за час вимушеного прогулу суд бере період з наступного дня після ухвалення рішення суду від 30.09.2016 року , тобто з 01.10.2016 року по дату винесення рішення , тобто по 01.03.2017 року та бере до уваги середній розмір заробітної плати генерального директора КП «Кременчукводоканал» вже визначений рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2016 року на підставі довідки КП «Кременчукводоканал» № 07/5080 від 17.06.2016 року та приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу , враховуючи не кількість календарних днів, зазначених представником позивача, а саме з розрахунку робочих днів, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 550 грн. 37 коп. х 104 робочих дні = 57238 грн. 48 коп.

Щодо вимоги позивача про стягнення з в солідарному порядку середнього заробітку з Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради в цій частині вимоги позивача не підлягають замовленню, оскільки згідно виконавчого листа від 30.09.2016 року, виданого Крюківським районним судом м. Кременчука у справі № 537/3876/16-ц боржником зазначено ОСОБА_2 міську раду Полтавської області, яка і повинна виконати рішення суду від 30.09.2016 року про поновлення позивача на роботі .

З цих же підстав, суд не приймає заперечення представника відповідача про те, що ОСОБА_2 міська рада не є належним відповідачем у справі, так як 27.09.2016 року ОСОБА_2 міською радою прийнято рішення «Про затвердження статуту комунального підприємства «Кременчукводоканал» ОСОБА_2 міської ради в новій редакції, який діє в даний час і відповідно до п.7.5 цього Статуту ані виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради , ані ОСОБА_2 міська рада Полтавської області не наділені повноваженнями поновити ОСОБА_4 на посаді генерального директора Комунального підприємства «Кременчукводоканал», оскільки ці повноваження покладаються на його Директора.

Також, суд не приймає заперечення представника відповідачів проте, що відповідачі не є належними відповідачами із тих підстав, що рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2016 року конкретно не зобов»язано саме виконком чи міську раду поновити позивача на роботі, оскільки крім вказаних відповідачів у даній справі було ще декілька відповідачів і рішенням не зазначалось кого саме зобов»язано виконати рішення суду .

До такого висновку суд приходить з огляду на положення ст. 236 КЗпП України, роз»яснення надані в п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» та правової позиції Верховного суду України, викладеного у справі № 6-203ц14 від 21.01.2015 року, з аналізу яких вбачається, що питання про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вправі вирішувати як уповноважений орган, так і власник.

Відповідно до п.1 зазначеного вище статуту Комунального підприємства «Кременчукводоканал» в новій редакції від 27.09.2016 року власником та засновником даного підприємства є територіальна громада м. Кременчука в особі ОСОБА_2 міської ради Полтавської області.

Тобто, як власник ОСОБА_2 міська рада вправі вирішувати питання про поновлення позивача на роботі .

При цьому, представником відповідачів у судовому засіданні не заперечується той факт, що наказ про поновлення позивача на роботі відповідачем не видано до даного часу.

Крім того, про зобов»язання саме відповідача ОСОБА_2 міську раду виконати рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2016 року безпосередньо зазначено в самому рішенні , а саме в абзаці третьому резолютивної частини, а саме : «Поновити ОСОБА_4 на посаді генерального директора Комунального підприємства «Кременчукводоканал» ОСОБА_2 міської ради на умовах, що встановлені контрактом від 09.11.2007 року з генеральним директором Комунального підприємства «Кременчукводоканал» ОСОБА_4.

Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні контракту з генеральним директором Комунального підприємства «Кременчукводоканал» від 09.11.2007 року , саме ОСОБА_2 міська рада є стороною контракту з ОСОБА_4 як власника комунального підприємства , і при виконані рішення суду від 30.09.2016 року саме ОСОБА_2 міська рада Полтавської області має право поновити позивача на роботі , оскільки нікому з інших осіб право на укладення таких контрактів не делеговано.

З урахуванням викладеного , суд вважає, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати, згідно ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 міської ради Полтавської області на користь держави, відповідно до пропорційного задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 224, 226 ЦПК України, ст.236 КЗпП України, суд -

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 міської ради Полтавської області, Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Полтавської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково .

Стягнути з ОСОБА_2 міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2016 року по 01.03.2017 року включно в сумі 57 238 грн. 48 коп.

В задоволені іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 міської ради Полтавської області на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

Суддя: Степура А.А.

Повний текст рішення виготовлений 06 березня 2017 року.