АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року,

встановила:

ОСОБА_1 у травні 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

Зазначав про вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Макеєвою Н.В. 30 грудня 2009 року.

Також вказував на укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1, площею 0,1420 га кадастровий номер НОМЕР_1, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Макеєвою Н.В. 30 грудня 2009 року.

Посилався на укладення договорів під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, оскільки, займаючи посаду директора приватної виробничо-комерційної фірми «Нада», не отримував заробітну плату, потребував грошових коштів на утримання сім»ї, лікування у зв»язку із захворюванням на двосторонню пахову грижу з ускладненнями, виконання зобов»язань за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 поруки від 13 листопада 2007 року №9/П-07, яким забезпечений договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та приватною виробничо-комерційної фірмою «Нада» кредиту від 13 листопада 2007 року №9/К-07, майно відчужено за ціною значно меншою за ринкову вартість.

Крім того, вказував на укладення договорів проти його справжньої волі внаслідок застосування ОСОБА_5 психічного тиску, пов»язаного із укладенням кредитною спілкою «Кредитна каса» в особі голови правління ОСОБА_5 і ОСОБА_1 договору кредиту від 30 грудня 2009 року №12-30, договору між кредитною спілкою «Кредитна каса» і ОСОБА_6 кредиту від 6 січня 2010 року №01-06 за умови вчинення оспорюваних угод, грошові кошти не були одержані.

Просив визнати договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Макеєвою Н.В. 30 грудня 2009 року, договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1, площею 0,1420 га кадастровий номер НОМЕР_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Макеєвою Н.В. 30 грудня 2009 року, недійсними.

ОСОБА_3 у липні 2014 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Вказував на набуття права власності на садовий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1, на підставі договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Макеєвою Н.В. 30 грудня 2009 року.

Посилався на чинення ОСОБА_1 перешкод у доступі до садового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, небажання звільнити приміщення від речей.

Просив усунути перешкоди, які чинить ОСОБА_1 у користуванні ОСОБА_3 садовим будинком, що розташований по АДРЕСА_1, звільнити садовий будинок від речей, зобов»язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_3 ключ від вхідних дверей.

Позови об»єднано в одне провадження ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 липня 2014 року.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю задоволено частково, постановлено зобов»язати ОСОБА_1 звільнити приміщення садового будинку АДРЕСА_1 від речей, які належать ОСОБА_1 та знаходяться в будинку, зобов»язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_3 ключ від вхідних дверей садового будинку АДРЕСА_1 та не чинити міль ману перешкод у користуванні садовим будинком.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним задовольнити, у зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції керувався положеннями статей 231, 233 ЦК України та дійшов висновку про недоведеність вчинення договору між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 від 30 грудня 2009 року та договору між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1, від 30 грудня 2009 року під впливом тяжкої для ОСОБА_1 обставини і на вкрай невигідних умовах, внаслідок застосування ОСОБА_5 психічного тиску та обставин не одержанням грошових коштів.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про відсутність у матеріалах справи доказів щодо тяжкої хвороби ОСОБА_1, членів сім»ї, потреби у грошових коштах на лікування, загрози втратити житло чи загрози банкрутства, невиконання зобов»язання за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та приватною виробничо-комерційної фірмою «Нада» кредиту від 13 листопада 2007 року №9/К-07, здійснення ОСОБА_1 повернення кредиту за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та приватною виробничо-комерційної фірмою «Нада» кредиту від 13 листопада 2007 року №9/К-07, чинення тиску з боку ОСОБА_5

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, суд першої інстанції послався на вимоги ст.391 ЦК України та вважав встановленим чинення ОСОБА_1 перешкод ОСОБА_3 у доступі до садового будинку АДРЕСА_1, збереження ОСОБА_1 речей у приміщенні.

При цьому суд першої інстанції зазначив про визнання ОСОБА_1 обставин ненадання ОСОБА_3 доступу до садового будинку АДРЕСА_1, збереження майна у приміщенні.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним вимогам відповідає.

На підставі п.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання договору між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 від 30 грудня 2009 року та договору між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1, від 30 грудня 2009 року недійсними.

При цьому підставою позову ОСОБА_1, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, зазначалося вчинення правочинів під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, проти його справжньої волі внаслідок застосування ОСОБА_5 психічного тиску, не одержання грошових коштів.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст.229-233 ЦК України.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Отже, для визнання правочину недійсним з передбачених ст. 233 ЦК України підстав, одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що потребував грошових коштів на лікування захворювання на двосторонню пахову грижу з ускладненнями.

Разом з тим ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що ознаки захворювання вперше з»явилися 14 грудня 2009 року.

Відповідно довідки комунальної установи «Лікарні швидкої медичної допомоги» від 5 грудня 2014 року ОСОБА_1 був в приймальному відділенні комунальної установи «Лікарні швидкої медичної допомоги» 14 грудня 2009 року з діагнозом: защемлення правобічна пахова кила. Під час обстеження кила самостійно вправилася. Від госпіталізації та оперативного лікування хворий відмовився (а.с.253 т.1).

З приєднаних до матеріалів справи витягів з медичної карти комунальної установи «Лікарні швидкої медичної допомоги» хірургічного відділення №2 стаціонарного хворого ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 проходив лікування у квітні 2010 року, листопаді 2011 року та травні 2012 року (а.с.8-9, 35 т.1).

Згідно довідки професора кафедри загальної хірургії Буковинського державного медичного університету Кулачек Ф.Г. від 8 травня 2014 року ОСОБА_1 переніс три оперативні втручання з приводу пахових кіл, потребує оперативне втручання з приводу рецидивної кіли (а.с.10 т.1).

У матеріалах справи відсутні докази здійснення ОСОБА_1 оплати лікування захворювання на двосторонню пахову грижу з ускладненнями.

Відповідно витягу з медичної карти комунальної установи «Лікарні швидкої медичної допомоги» хірургічного відділення №2 стаціонарного хворого ОСОБА_1 №3924 проведена радикальна операція пахової кили з пластикою 6 квітня 2010 року, лікування після 13 квітня 2010 року не призначалося (а.с.8 т.1).

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність тяжкої обставини захворювання ОСОБА_1

Судом першої інстанції встановлено укладення товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та приватною виробничо-комерційної фірмою «Нада» договору кредиту від 13 листопада 2007 року №9/К-07, який забезпечений договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 поруки від 13 листопада 2007 року №9/П-07.

Однак у матеріалах справи відсутні докази невиконання зобов»язання за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» і приватною виробничо-комерційної фірмою «Нада» кредиту від 13 листопада 2007 року №9/К-07 та здійснення ОСОБА_1 повернення кредиту за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» і приватною виробничо-комерційної фірмою «Нада» кредиту від 13 листопада 2007 року №9/К-07.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на довідки приватної виробничо-комерційної фірми «Нада» від 7 травня 2014 року №6/1 - №6/5, оскільки вони не містять відомостей щодо невиконаного зобов»язання за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» і приватною виробничо-комерційної фірмою «Нада» кредиту від 13 листопада 2007 року №9/К-07.

За змістом довідок приватної виробничо-комерційної фірми «Нада» від 7 травня 2014 року №6/1 - №6/5 приватна виробничо-комерційна фірма «Нада» не займалась виробничою діяльністю з 2009 по 2013 роки, директору приватної виробничо-комерційної фірми «Нада» ОСОБА_1 нарахування та виплати заробітної плати не було у 2009-2012 роках (а.с.32-34 т.1).

Водночас ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, зазначав про повернення кредиту за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та приватною виробничо-комерційної фірмою «Нада» кредиту від 13 листопада 2007 року №9/К-07 внаслідок банкрутства товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк».

ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду зазначив, що здійснив сплату кредиту за договором між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» і приватною виробничо-комерційної фірмою «Нада» кредиту від 13 листопада 2007 року №9/К-07 за рахунок лише частини грошових коштів, отриманих за договором між кредитною спілкою «Кредитна каса» і ОСОБА_1 кредиту від 30 грудня 2009 року №12-30.

Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань засновником (учасником) юридичної особи приватної виробничо-комерційної фірми «Нада» є Мельник С.О.

Крім того, відповідно до 3.1.1 договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» і приватною виробничо-комерційної фірмою «Нада» кредиту від 13 листопада 2007 року №9/К-07 виконання зобов»язань за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_2, що належить на праві власності приватній виробничо-комерційній фірмі «Нада».

Отже, висновки суду першої інстанції щодо недоведеності загрози банкрутства, втрати житла ОСОБА_1 відповідають обставинам справи.

У той же час обставини перебування на утриманні ОСОБА_1 трьох неповнолітніх дітей, утримання сім»ї за рахунок заробітної плати дружини ОСОБА_6, самі по собі не свідчать про тяжки обставини.

При цьому у матеріалах справи відсутні докази про потреби у витратах, пов»язаних із підготовкою до вступу до Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича доньки ОСОБА_10 протягом 2009.

Доводи ОСОБА_1 про потребу у підготовці до вступу до Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича доньки ОСОБА_10 протягом 2009 року спростовуються матеріалами справи.

За змістом довідки Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича від 10 вересня 2013 року №1724-1 ОСОБА_10 є студенткою 3 курсу географічного факультету (а.с.12 т.1).

Отже, ОСОБА_10 вступила до Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича у вересні 2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У частині 1 ст. 632 ЦК України визначено, що ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Ціна товару за договором купівлі-продажу визначається відповідно до домовленості сторін (ст. 691 ЦК України).

За змістом пунктів 3, 4, 5 договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Макеєвою Н.В. 30 грудня 2009 року, продаж здійснюється за 123872 грн., які отримані продавцем до підписання договору, своїм підписом в договорі продавець підтверджує факт повного розрахунку, зазначену у договорі ціну продажу продавець вважає вигідною, її розмір не пов»язаний зі збігом тяжких обставин (а.с.127 т.1).

На підставі пунктів 2, 3 договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1, площею 0,1420 га кадастровий номер НОМЕР_1, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Макеєвою Н.В. 30 грудня 2009 року продаж вчинено за 19852 грн., ця сума повністю сплачена покупцем готівкою до підписання договору, зазначену у договорі ціну продажу продавець вважає вигідною, її розмір не пов»язаний зі збігом тяжких обставин (а.с.126 т.1).

ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду повідомив, що особисто подав нотаріусу витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, видане Кельменецьким бюро технічної інвентаризації 22 грудня 2009 року за №24867426 із визначенням вартості садового будинку 123872 грн. та звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки оцінювана Чернівецької регіональної філії підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 25 грудня 2009 року, ціна у оспорюваних договорах зазначена значно меншою за ринкову вартість з метою ухилення від сплати податку.

З огляду на наведене суд першої інстанції обґрунтовано вважав недоведеним вчинення оспорюваних правочинів на вкрай невигідних умовах за ціною значно меншою за ринкову вартість.

У абз.4 п.7 постанови від 6 листопада 2009 року №7 «Про судову практику розгляду цивільних справах про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України також роз»яснив, що судом необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобво»язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Отже, виконання чи невиконання сторонами зобво»язань, які виникли з правочину, підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У матеріалах справи відсутні докази невиконання ОСОБА_3 зобов»язання щодо здійснення оплати.

За змістом абз.2 п.12 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №7 «Про судову практику розгляду цивільних справах про визнання правочинів недійсними» необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися

свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину

або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а

також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли

свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення

правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина

третя статті 949 ЦК).

На підставі ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

У разі вчиненням правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на доведеність чинення психічного тиску з боку ОСОБА_5 не відповідають обставинам справи.

Свідок ОСОБА_11 заперечував обставини чинення тиску на ОСОБА_1 та зацікавленості у вчиненні ОСОБА_1 і ОСОБА_3 договору купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 від 30 грудня 2009 року та договору між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1.

Обставини укладення в один день кредитною спілкою «Кредитна каса» в особі голови правління ОСОБА_5 і ОСОБА_1 договору кредиту 30 грудня 2009 року №12-30 та вчинення ОСОБА_1 і ОСОБА_3 договору купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 від 30 грудня 2009 року, договору між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1, від 30 грудня 2009 року самі по собі не свідчать про вчинення оспорюваних правочинів внаслідок застосування до ОСОБА_1 психічного тиску з боку ОСОБА_5

Разом з тим у матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності причинно-наслідкового зв»язку між психічним насильством і вчиненням правочину, зокрема, неможливості відвернути ОСОБА_1 таких наслідків іншим шляхом, крім вчинення оспорюваних правочину.

Так, свідок ОСОБА_5 вказував про існування кредитної програми, за умовами якої передбачалося забезпечення зобов»язання заставою та менша процентна ставка.

Ураховуючи наведене судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис (Половінкіна Н.Ю.)

Судді - підписи (Кулянда М.І., Одинак О.О.)

З оригіналом згідно: