Справа №522/8264/17
Провадження №2/522/7297/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року

Приморський районний суд м. Одеси:

в складі: головуючої судді Домусчі Л. В.,

при секретарі - Шевчик В. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання спадкового майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки у спільному майні, права власності на частку спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 05.05.2017 року звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання спадкового майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки у спільному майні, права власності на частку спільного майна.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в період з 25.07.1986 р. по ІНФОРМАЦІЯ_5 знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Під час шлюбу ними було придбано у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2. У 1997 році ОСОБА_5 залишив заповіт, в якому все своє майно заповів відповідачці. Позивачка 24.04.2016 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку спадкового майна, однак приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6. винесла постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки, шлюб розірвано і позивачка, не є пережившим подружжям, померлого ОСОБА_5. Позивачка вважає, що зазначені квартири є спільним сумісним майном подружжя, її частка складає 1/2, і відповідно, вона має право на визнання за нею права власності на 1/2 спірних квартир. За вказаних обставин звернулась до суду з дійсним позовом.

Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про повне визнання позову, яка була підтримана її представником, не заперечувала проти задоволення позову.

Приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_6. у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, згідно якої просила справу розглянути за її відсутності. Також приватним нотаріусом були надані копії спадкової справи №16/2016, відкритої щодо майна ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Згідно ч.4 ст. 174 у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи №16/2016, з урахування визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в період з 25.07.1986 р. по ІНФОРМАЦІЯ_5 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (Свідоцтво про шлюб видано Приморським відділом РАЦС у м. Одесі, актовий запис № 740; Свідоцтво про розірвання шлюбу видано Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у місті Одесі, серія НОМЕР_2, актовий запис № 468).

Від даного шлюбу народилась донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження НОМЕР_3, актова запис №1492).

Під час перебування позивачки з ОСОБА_5, сторонами було придбано на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 28.12.1996 року, № 10-6137, квартиру АДРЕСА_1 (дата реєстрації в органах КП «ОМБТІ та РОН» 04.01.1997 року) та на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 16.08.1999 року, № 5-1652, квартиру АДРЕСА_2 (дата реєстрація в органах КП «ОМБТІ та РОН» 15.09.1999 року).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_5, помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4

Шлюбний договір між подружжя не укладався, поділ спільного майна подружжя в судовому та позасудовому порядках не здійснювався.

06.03.2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_6 було повідомлено, що ОСОБА_5 у 1997 році залишив заповіт, в якому все своє майно заповів доньці - ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_6 року заповіт було посвідчено державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_1, зареєстровано в реєстрі за №10-3144.

24.04.2016 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6. з заявою про видачу свідоцтва на 1/2 частку в спільному майні подружжя, на майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, та квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4.

26.04.2017 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6. винесла дві постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право власності на частки вказаних квартир), з посиланням на те, що оскільки шлюб розірвано, то позивачка не є пережившим подружжям, померлого ОСОБА_5 і це суперечить вимогам ст. 71 Закону «Про нотаріат» та п.п.1.1 п.1 Глави 11 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі смерті одного з подружжя, який пережив спадкодавця, нотаріусом видається на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. За такого, запропоновано звернутися до суду за захистом свої прав. Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину позивачці нотаріусом є неможливим.

Зазначені обставини підтверджуються дослідженою у судовому засіданні копією спадкової справи 16/2016 щодо померлого ОСОБА_5 та наданими позивачем документами.

Відповідно до абзацу другого, третього п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суд вважає, що спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи з ст. 70 СК України, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно з ст. 372 ч. 2 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вбачає, що спірне майно (квартири, розташовані за адресами: АДРЕСА_7 були придбані ОСОБА_5 у період його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2. Отже, позивачка має право на 1/2 частину спільно нажитого під час шлюбу з ОСОБА_5 майна.

При цьому, за життя ОСОБА_5, при розірванні шлюбу з позивачкою, поділ між ними спільного майна подружжя здійснено не було.

Виходячи з викладеного, у разі визначення частки майна, що було у спільній сумісній власності бувшого подружжя - частки кожного із них у праві спільної сумісної власності є рівними і мають становити по 1/2 частці кожного співвласника.

Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом, позивачка посилалися на невизнання відповідачкою її права на 1/2 частку вказаних квартир та неможливістю отримати свідоцтва про право на спадщину.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 р. у справі № 6-2981цс15; від 1 червня 2016 р. у справах № 6-929цс16, № 6-1044цс16).

На підставі викладеного суд вбачає, що ОСОБА_2 позбавлена можливості захистити своє право, окрім як у судовому порядку. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та вважає за можливе задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 57, 60, 79, 88, 179, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України; ст.ст.60, 63, 70, 71 СК України, ст.ст.11, 16, 328, 386, 391 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання спадкового майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки у спільному майні, права власності на частку спільного майна- задовольнити повністю.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя квартири, розташовані за адресами: АДРЕСА_7.

Визначити частки у спільній сумісній власності подружжя, а саме, що частка ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності подружжя становить 1/2 частину майна, а саме: квартири, розташовану за адресою: м. Одеса, проспект Адміральський, будинок 1 (один), квартира 82 (вісімдесят два), загальною площею 54, 4 кв. м., житловою площею 28, 9 кв. м., та квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 42, 8 кв. м., житловою площею 25, 8 кв. м.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину спільного майна, а саме квартири, що розташована за адресою: м. Одеса, проспект Адміральський, будинок 1 (один), загальною площею 54, 4 кв. м., житловою площею 28, 9 кв. м.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину спільного майна, а саме квартири, що розташована за адресою: квартиру 82 (вісімдесят два), розташовану за адресою: АДРЕСА_6 ), загальною площею 42, 8 кв. м., житловою площею 25, 8 кв. м.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л. В.