Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, товариства з обмеженою відповідальністю «Невірос», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбуд Девелопмент», про визнання правочину недійсним та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_8 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_8 із 27 лютого 1999 року по 23 вересня 2010 року. Від шлюбу вони мають дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4.

30 березня 2005 року ОСОБА_8 уклав із товариством з обмеженою відповідальністю «Невірос» (далі - ТОВ «Невірос») договір про пайове інвестування у житлове будівництво, об'єктом якого є квартира АДРЕСА_1. Протягом 2005-2007 років ОСОБА_8 за рахунок спільних коштів подружжя сплатив вартість об'єкта будівництва. Разом з тим, влітку 2012 року вона дізналася, що ОСОБА_8 відступив майнові права на незавершене будівництво квартири ОСОБА_7 за договором від 02 грудня 2008 року.

Посилаючись на те, що майнові права на об'єкт інвестування є спільною сумісною власністю подружжя, були відчужені ОСОБА_8 без її згоди як дружини, позивач просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво від 02 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7; визнати за нею право власності на майнові права на квартиру АДРЕСА_1, враховуючи заборгованість ОСОБА_8 зі сплати аліментів.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво № 30-03/08 від 30 березня 2005 року, укладений 02 грудня 2008 року між ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ТОВ «Невірос». Визнано за ОСОБА_6 право власності на 2/3 частини майнових прав на квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 перебувала у шлюбі із ОСОБА_8 із 27 лютого 1999 року по 23 вересня 2010 року. Від шлюбу вони мають дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4.

30 березня 2005 року ОСОБА_8 уклав із ТОВ «Невірос» договір про пайове інвестування у житлове будівництво, об'єктом якого є квартира АДРЕСА_1. Вартість об'єкта інвестування сплачена ОСОБА_8 у повному обсязі станом на 04 грудня 2007 року.

02 грудня 2008 року ОСОБА_8 відступив свої права інвестора ОСОБА_7 Житловий будинок по АДРЕСА_1 введено в експлуатацію 25 листопада 2014 року.

Визнаючи недійсним договір від 02 грудня 2008 року про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво та визнаючи за ОСОБА_6 право власності на 2/3 частини майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив із того, що майнові права на об'єкт інвестування є спільною сумісною власністю подружжя, матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_6 була обізнана і надавала згоду на укладення ОСОБА_8 договору про відступлення права вимоги ОСОБА_7 При цьому суд дійшов висновку про необхідність відступу від засад рівності часток подружжя, посилаючись на те, що неповнолітні діти сторін проживають із матір'ю, а батько дітей має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 221 363 грн 63 коп.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції.

Разом з тим, висновку про обґрунтованість позову суди дійшли без належної перевірки доводів ОСОБА_7 про те, що права інвестора за договором про пайове інвестування у житлове будівництво їй відступлено ОСОБА_8 за згоди ОСОБА_6, що підтверджується письмовою заявою ОСОБА_6 на ім'я директора ТОВ «Невірос».

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі,встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року № 6-1587цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

В адресованій 02 грудня 2008 року на ім'я директора ТОВ «Невірос» заяві (Т. 1, а. с. 232) ОСОБА_6 зазначала, що вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_8, ознайомлена та згодна з договором про відступлення права вимоги від 02 грудня 2008 року, не має жодних заперечень щодо його підписання чоловіком за ціною та умовах на його розсуд.

Дійшовши висновку про недійсність оспорюваного правочину внаслідок відсутності згоди ОСОБА_6, суд неправильно застосував положення ст. 65 СК України, не звернув уваги на те, що відсутність згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним; не дав оцінки вказаній заяві ОСОБА_6 та не з'ясував вплив такої заяви на предмет доказування у справі.

Крім того, суд не дав оцінки тим обставинам, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2010 року за ОСОБА_7 визнано право власності на об'єкти незавершеного будівництва, у тому числі на житлове приміщення квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, суд першої інстанції у справі визнав за ОСОБА_6 право власності на 2/3 частини майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, яка за рішенням суду перебуває у власності ОСОБА_7 як об'єкт незавершеного будівництва. Доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційним судом належним чином не перевірені.

З урахуванням викладеного, рішення судів підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик