Справа № 433/2900/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017 року, Троїцький районний суд Луганської області в складі :

головуючого - судді Крівоклякіної Н.В.,

за участю секретаря - Рєзнікової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Троїцьке Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Голосіївська районна у м.Києві державна адміністрація про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька ,-

ВСТАНОВИВ:

13.12.2016 року позивач звернулась до суду із дійсною позовною заявою, яку 28.12.2016 року уточнила, зазначивши, що вона та відповідач є батьками неповнолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 Шлюб між нею та відповідачем був розірваний на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Луганська 19.10.2009 року. З травня 2014 року через проведення антитерористичної операції на території м.Луганська вона була змушена виїхати з дітьми до м.Києва, де вони і проживають на даний час. Вона турбується про стан здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Натомість відповідач участі у вихованні дітей не приймає, їх розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Діти навчаються у навчальному закладі, у якому є можливість забезпечувати належний відпочинок дітей шляхом виїзду за кордон, що сприятиме розширенню їх світогляду, добре позначиться на психічному, духовному та інтелектуальному розвитку дітей. Однак відповідач відмовляється надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей за кордон, мотивуючи свою відмову браком коштів. У зв'язку з цим вона змушена звернутись до суду та просить надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України неповнолітнім донькам до Туреччини, Арабської Республіки Єгипет, Федеративної Республіки Німеччина, Французької Республіки, Республіки Польща, Республіки Болгарія, Чеської Республіки, Угорщини, Республіки Австрія та інших країн Європейського Союзу, в період шкільних канікул з 01 червня по 31 серпня, з 20 жовтня по 10 листопада, з 25 грудня по 15 січня, з 20 березня по 10 квітня, для лікування, оздоровлення та відпочинку, у супроводі їх матерії ОСОБА_1, або у супроводі осіб, уповноважених нею, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2, до досягнення ними повноліття.

Сторони в судове засідання не з'явились.

Позивач у позовній заяві просила розглядати справу за її відсутності.

Відповідач про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошень про виклик на офіційному веб-сайті Троїцького районного суду Луганської області (на 27.01.2017 р., на 16.02.2017 р., на 22.02.2017 р, на 15.03.2017 р), а також шляхом розміщення оголошення про виклик в газеті «Урядовий кур'єр». Причину неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав.

Причина неявки представника третьої особи - Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації суду невідома. Про дату та час судового засідання третя особа повідомлялась неодноразово, належним чином, свого представника до суду не направила.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено наступне.

Відповідно до копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 26.11.2007 року та

НОМЕР_2 від 22.04.2005 року, батьками неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (а.с.10-11).

Шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Луганська від 19.10.2009 року (а.с.12).

Діти проживають разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 з 04.08.2016 року, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.13-15).

Службою у справах дітей Голосіївської районної у м.Києві адміністрацією були надані письмові пояснення, відповідно до яких позовні вимоги третя особа підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, мотивуючи свої пояснення тим, що надання дозволу на виїзд дітей за кордон позитивно вплине на розвиток малолітніх дітей, сприятиме забезпеченню їх інтересів.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Як вбачається з положень ст..33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір міст проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст..313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з «Правилами перетинання державного кордону України», які затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 р. №57 (далі - Правилами), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків якщо пред'явлене рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ст..12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно «Конвенції про права дитини», прийнятої ООН 20.11.1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991 року, у всіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Положення ч.7 ст.7 та ч.2 ст.155 СК України зазначають, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Як вбачається з позовної заяви позивач просила надати дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон без згоди батька до досягнення дітьми повноліття, але чинним законодавством не передбачено захист права особи, яке може бути порушене в майбутньому.

Суд приймає до уваги письмові пояснення Служби у справа дітей Голосіївської районної у місті Києві Державної адміністрації, однак зазначає, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на періодичні виїзди дітей за кордон без згоди їх батька в період канікул суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Зазначаючи країни виїзду - Туреччину, Арабську Республіку Єгипет, Федеративну Республіку Німеччина, Французьку Республіку, Республіку Польща, Республіку Болгарія, Чеську Республіку, Угорщину, Республіку Австрія та інші країни Європейського Союзу, позивач мотивувала необхідність виїзду розширенням світогляду, духовним, інтелектуальним розвитком дітей, їх оздоровленням, але не надала жодних доказів на підтвердження необхідності виїзду саме до зазначених країн із вищезазначеною метою. Також позивачем на надано доказів того, що вона дійсно зверталась до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, однак отримала відмову.

Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях про необхідність виїзду неповнолітніх дітей за межі України за відсутності медичних документів, путівок на відпочинок, які б підтверджували факт необхідності відпочинку та оздоровлення дітей.

За таких обставин, оскільки позивачем документально не підтверджена необхідність виїзду неповнолітніх дітей за кордон, враховуючи той факт, що законодавством не передбачена можливість для надання судом дозволу на багаторазові виїзди дітей за кордон без згоди та супроводу їх батька до досягнення ними повноліття, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Разом з тим, позивач не позбавлена права звернутись до суду з відповідним позовом у разі відмови батька від надання дозволу на виїзд дітей за межі України, зазначивши конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за межами України.

На підставі викладеного, керуючись ст..10,11,60,61,88, 208, 212-215, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Голосіївська районна у м.Києві державна адміністрація про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Луганської області через Троїцький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.В. Крівоклякіна

15.03.17