13.02.2017 Справа № 756/9335/16-ц
Справа № 756/9335/16-ц
Провадження № 2/756/757/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2017 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шумейко О.І.,

за участю секретарів - Дуб В.В., Мозгового В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання правочину частково недійсним,

в с т а н о в и в:

у липні 2016 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк» про визнання правочину частково недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у вересні 2007 року між позивачем та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит у сумі 700000 доларів США, строком до 18 вересня 2018 року. В подальшому ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» було реорганізовано в ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого стало ПАТ «Омега Банк». У 2013 році позивачу стало відомо, що право вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором було відступлено ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15. Позивач вважає, що договір факторингу не відповідає вимогам законодавства України, порушує права та законні інтереси позивача. В разі припинення діяльності ПАТ «Сведбанк Інвест» шляхом приєднання до ПАТ «Сведбанк», обов'язковим є переукладання банком-правонаступником договорів з клієнтами банку, у тому числі кредитних, на виконання пункту 13 Плану реорганізації шляхом приєднання, додатку № 2 до Положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників, затвердженого постановою Правління НБУ від 27 червня 2008 року № 189. В порушення зазначених норм кредитний договір № 984-Ф від 19 вересня 2007 року не був переукладений між позивачем та правонаступниками ЗАТ «Тас-Інвестбанк». У зв'язку з чим ПАТ «Сведбанк» не набуло право вимоги за кредитним договором, а тому відступити право грошової вимоги на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мало право. Крім того, фактор ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» станом на 2012 рік не мав права на придбання права вимоги до фізичної особи - не суб'єкта господарювання, оскільки за розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» до фінансової послуги факторингу не віднесені операції з набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - фізичних осіб за договором, на якому базується таке відступлення. Також ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на час укладення оспорюваного договору не мало ліцензії на надання фінансових послуг, до яких віднесені факторингові операції. До того ж позивач вказує, що фактор - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», до якого перейшло право вимоги за валютним кредитом від ПАТ «Сведбанк», не має права здійснювати операції з валютою у зв'язку з відсутністю у нього відповідної ліцензії.

За таких обставин, позивач просить визнати недійсним договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині передачі (відступлення) від первинного кредитора до договором № 984-Ф від 19 вересня 2007 року, укладеним між позивачем та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк».

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ПАТ «Омега Банк» явку свого представник у судове засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просив розглянути справу за відсутності представника банку.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

19 вересня 2007 року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 984-Ф, за умовами якого позичальник отримав в кредит грошові кошти у сумі 700000 доларів США, строком до 19 вересня 2007 року, під 14.00% річних, для придбання земельної ділянки та нежилого приміщення в Сумській області.

Договір між сторонами укладений у письмовій формі.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк», яке виступило правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклали договір факторингу № 15, за умовами якого банк відповідно до умов даного договору відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набув права вимоги такої заборгованості від боржників та передав банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором.

Сторони договору факторингу домовились, що терміни даного договору вживаються у наступному значенні: боржники - клієнти банку, яким банк надав безготівкові чи готівкові кошти в кредит на умовах строковості і платності та які мають зобов'язання по відношенню до банку, в тому числі у зв'язку з непогашенням заборгованості за отриманими кредитами; права вимоги - права грошової вимоги банку щодо погашення (стягнення) заборгованостей з боржників, які виникли, а також ті, які можуть виникнути у майбутньому, на підставі кредитних договорів та підтверджуються документацією; реєстр заборгованостей боржників - це інформація, що стосується боржників, права вимоги щодо яких передаються від банку фактору на умовах цього договору та їх заборгованості, оформлена за формою, встановленою в додатку № 1 та додатку № 8 до цього договору.

Договір факторингу укладений в письмовій формі, підписаний уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), правонаступництва, тощо.

За приписами ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За умовами статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріалами справи підтверджено, що у вересні 2007 року між позивачем та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» виникли договірні правовідносини, пов'язані з отриманням в кредит грошових коштів.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс укладений договір факторингу № 15, за умовами якого фактору передано право вимоги до позичальника ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості за кредитним договором, що підтверджено витягом з реєстру заборгованостей боржників № 1-а.

Відтак, оспорюваний позивачем договір факторингу впливає на його права та законні інтереси позивача.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що оспорюваний договір факторингу суперечить п. 13 Плану реорганізації шляхом приєднання, що міститься у додатку № 2 до Положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 27 червня 2008 року № 189.

Вказане Положення визначає порядок надання Національним банком України дозволу на реорганізацію банку за рішенням його власників і затвердження плану реорганізації, особливості погодження статутів банків-правонаступників, видачі їм банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, унесення відповідних записів до Державного реєстру банків у зв'язку з реорганізацією банків.

У додатку № 2 до положення затверджено зразок Плану реорганізації шляхом приєднання, за яким у розділу ІІ Плану перелічені заходи після отримання дозволу Національного банку на реорганізацію. Зокрема, у пункті 12 плану, в редакції, чинної на час приєднання ПАТ «Сведбанк Інвест» до ПАТ «Сведбанк», зазначено такий захід: «Переукладання банком-правонаступником договорів з клієнтами банку, у тому числі банківського рахунку, банківського вкладу, кредитних, про встановлення кореспондентських відносин тощо.»

За наведених підстав, позивач вказує, що при приєднанні ПАТ «Сведбанк Інвест» до ПАТ «Сведбанк» з ОСОБА_1 не було переукладено договір кредиту.

Суд звертає увагу, що передача прав вимоги за кредитними договорами до боржників - фізичних осіб є частиною виконання договірних зобов'язань сторонами. Питання щодо переходу права вимоги від банку до фактору та подальше набуття права вимагати від боржника погашення заборгованості за кредитом на користь фактора не впливає на дійсність оспорюваного правочину та підлягає з'ясуванню під час вирішення справи щодо стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

Також позивач вказав, що оспорюваний правочин вчинений ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» без відповідної ліцензії.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Згідно з ст. 4 Закону фінансовими вважаються послуги факторингу.

За приписами п. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Відповідно до ст. 34 Закону, в редакції чинній на час вчинення оспорюваного правочину, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами страхової діяльності, діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення, надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Згідно з Положенням про Державний реєстр фінансових установ від 28 серпня 2003 року, в редакції чинній на час вчинення оспорюваного правочину, фінансові послуги надаються фінансовими установами.Документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, яке засвідчує факт набуття юридичною особою статусу фінансової установи та внесення Держфінпослуг інформації про фінансову установу до Реєстру.

За приписами ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Аналіз вищенаведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що результатом надання фінансової послуги з факторингу є купівля-продаж права грошової вимоги до третьої особи - боржника. При здійсненні факторингової операції не відбувається надання фінансових кредитів або залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відтак, факторингові операції не підлягають ліцензуванню з боку Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Фінансові послуги з факторингу можуть здійснюватися фінансовими установами.

16 листопада 2012 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» отримало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, серія ФК № 357. У додатку до свідоцтва вказано, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» має право здійснювати без отримання ліцензії або дозволів такі види фінансових послуг, як факторинг та надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів.

Отже, посилання позивача на те, що оспорюваний правочин вчинений відповідачами без відповідного дозволу (ліцензії), не знайшло свого підтвердження матеріалами справи.

Крім того, позивач вказує, що під час вчинення оспорюваного правочину було порушено вимоги пункту 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг».

Відповідно до п. 1 вказаного розпорядження, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, держкомісія постановила віднести до фінансової послуги факторингу, зокрема, операції з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів), пов'язані з набуттям відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

За наведених обставин, позивач вважає, що відповідач ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мав право на придбання права вимоги до фізичної особи, який не є суб'єктом господарювання.

З тексту розпорядження вбачається, що таке було прийнято Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України на виконання повноважень, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким держкомісія уповноважена давати висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Аналізуючи наведені положення розпорядження, суд доходить висновку, що Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України в межах наданих повноважень віднесла певні операції з фінансовими активами до фінансової послуги факторингу. З тексту розпорядження не вбачається, що перелік таких операції є виключним, та усі інші операції з фінансовими активами, у тому числі з набуття відступленого права грошової вимоги до боржника - фізичної особи, не вважаються фінансовою послугою факторингу.

Суд звертає увагу, що частиною 5 ст. 5 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг з факторингу. Вказаною нормою законодавець закріпив, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Ні Цивільний кодекс України, ні Закон «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Іншими словами, законодавець не виключає безпосередньо фізичних осіб з переліку осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу.

Крім того, за постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» визнано нечинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

Відтак, посилання позивача на вказані підстави недійсності оспорюваного правочину не є обгрунтованими.

Також не є спроможним посилання позивача на те, що фактор здійснює операції з валютою без отримання відповідної ліцензії, оскільки відповідач ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» при переході до нього права вимоги заборгованості за кредитом, наданим в іноземній валюті, не позбавлений можливості вимагати від позичальника погашення такого кредиту в національній валюті України. На здійснення відповідачами валютних операцій під час вчинення оспорюваного правочину позивач у своєму позові не посилається, під час розгляду даної справи судом такі обставини не встановлені.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю.

Заперечуючи проти позову відповідач ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заявив про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, оскільки як вказує позивач, він дізнався про укладення договору факторингу у 2013 році, з позовом про визнання такого договору недійсним звернувся у липні 2016 року.

У відповідності з роз'ясненнями, що містяться в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки у задоволені позову про визнання недійсним договору факторингу суд вирішив відмовити за недоведеністю, позовна давність застосуванню у спорі не підлягає.

Керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання правочину частково недійсним.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І. Шумейко