Справа № 203/1635/16-ц
Провадження № 2/0203/260/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

встановив:

В квітні 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, підстава набуття яких відпала. В обґрунтування позову зазначено, що 09 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем була укладена угода, відповідно до умов якої сторони домовились укласти договір купівлі-продажу майна. Відповідачу позивачем за угодою був наданий завдаток в сумі 50 000,00 грн. в рахунок вартості квартири. На початку січня 2016 року відповідач відмовився від продажу належної йому квартири, проте грошові кошти які були ним отримані у вигляді завдатку, повертати відмовився, мотивуючи це своїм скрутним матеріальних становищем. Оскільки відповідач в добровільному порядку грошові кошти повертати відмовляється позивач просить в судовому порядку стягнути з ОСОБА_3 на його користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 50 000 грн., та стягнути з відповідача судові витрати по справі. (а.с.2)

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості було задоволено, вирішено стягнути грошові кошти (а.с. а.с. 30-31, 39).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2016 року заяву ОСОБА_4, який діє в інтересах відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 червня 2016 року у цивільній справі № 203/1635/16-ц було задоволено, заочне рішення скасоване, справу призначено до судового розгляду (а.с.73-74).

В судовому засіданні представник позивача обставини викладені в позовній заяві підтримав, позов просив задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позов просив задовольнити, вказував, що кошти в добровільному порядку відповідач повертати відмовляється.

Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити, вказував, що позивачем вибрано невірний спосіб захисту порушених прав.

Відповідач в судовому засіданні вказав, що дійсно ним були отримані від позивача грошові кошти, які були передані у відповідності до угоди з подальшим укладенням договору купівлі-продажу майна.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з такого.

09 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була укладена угода про передачу завдатку, у відповідності до якої сторони домовились про купівлю-продажу нерухомого майна, квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка є власністю продавця, та яку продавець зобов'язується передати покупцеві у строк до 30 грудня 2015 року, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити в строк до 30 грудня 2015 року. На підтвердження зобов'язань щодо прийняття та оплати вказаної квартири в рахунок забезпечення виконання цього зобов'язання покупець передає продавцю завдаток у розмірі 50 000 грн. у рахунок належного з покупця зазначеного платежу квартири. У разі порушення продавцем зобов'язання щодо передачі покупцеві вказаного майна продавець зобов'язаний повернути покупцеві завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку (а.с.3).

Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

Оскільки угода про передачу завдатку укладалась на умовах укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, квартири, то вона є попереднім договором і повинна відповідати формі, встановленій для основного договору, яким є договір купівлі-проваджу квартири.

Відповідно до ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Вказана угода про передачу завдатку була укладена в письмовій формі проте не була нотаріально посвідчена, а отже вона не відповідає формі встановленій для основного договору.

Статтею 220 ЦК України передбачені правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, де в частині першій визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Оскільки за формою угода були здійснена з недодержанням вимог форми встановленої до основного договору, а саме без нотаріально посвідчення, то вона є нікчемною.

Згідно ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 50 000 грн., в якості завдатку за договором, факт недійсності якого в силу закону (нікчемності) встановлено в ході судового розгляду справи (а.с.4)

Представником відповідача була подана заява про призначення почеркознавчої експертизи, в обґрунтування якої зазначено, що зі слів відповідач ніяких договорів він не укладав, розписок про отримання коштів в присутності свідків не підписував (а.с.88-89). Проте, в судовому засіданні відповідачем було визнано обставину, що ним отримувались від позивача кошти, підпис на розписці стоїть його, що було також підтверджено показаннями свідків допитаних в судовому засіданні тому суд не вбачає підстав для призначення по даній справи судової почеркознавчої експертизи для вирішення питання чи належить підпис на розписці ОСОБА_3

З огляду на вище викладене, суд призводить до висновку, що правових підстав для надання позивачем відповідачу вказаних грошових коштів не було.

Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином

За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 50 000 грн., оскільки вони були отримані без достатньої правової підстави на підставі нікчемного правочину.

Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача на правову позицію Верховного Суду України у цивільній справі № 6-122 цс 14 від 24 вересня 2014 року, якою визначено, що відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

У цивільній справі № 6-122 цс 14, яка розглядалась Верховним Судом України, між сторонами виникли договірні правовідносини і було пред'явлено зустрічний позов про визнання відповідного правочину недійсним. Отже, виникнення права вимагати повернення майна залежало від рішення суду про недійсність правочину, оскільки до цього часу, в силу презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 Цивільного кодексу України, вважалось, що між сторонами існують договірні правовідносини.

Натомість у цивільній справі, що розглядається, гроші передавались за нікчемним (недійсним в силу закону) правочином, який не створював між сторонами жодних договірних правовідносин. Право позивача на застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу для захисту його прав, прямо визначено п. 1 ч. 3 цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України за результатами розгляду сума судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову (а.с.1), підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі, витрати відповідача які складаються з судового збору за заяву про перегляд заочного рішення (а.с.45) відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 215, 220, 635, 657, 1212 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрований: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрований: АДРЕСА_2 грошові кошти в розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень 00 копійки, а також судовий збір в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп., разом: 50 551 (П'ятдесят тисяч п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК України, і може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 24.02.2017 р.

Суддя С.В. Єдаменко