Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
провадження №2-о/279/1/17
Справа № 279/1583/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

у складі головуючого судді Волкової Н.Я.

з секретарем Прокопчук І.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Коростені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права на спадкування за законом із спадкоємцями другої черги,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 05.05.2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_4, визнання за нею права на спадкування зі спадкоємцями другої черги на майно ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

В позовній заяві зазначила, що 01.11.1982 року уклала шлюб з ОСОБА_4, який було розірвано 05.05.2000 року. Після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім'єю як чоловік та жінка, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, однак шлюб не реєстрували. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилась спадщина, яку вона бажає прийняти. Відповідач є спадкоємцем другої черги за правом представлення.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, пояснила, що з 1976 року проживала з ОСОБА_4, разом будували будинок. Шлюб розірвали, оскільки вона бажала отримати житло по переселенню, а чоловік не хотів здавати будинок. Вони розділили будинок, але проживали разом до смерті чоловіка, якого вона доглядала, вели спільне господарство, тримали курей та козу, отримували пенсію. На отриману пенсію ОСОБА_4 купував продукти харчування, витрачав її на алкогольні напої. Про соціальне обслуговування померлого та зміст його заяви їй нічого не відомо. Їй також надавалась допомога в побуті соціальним працівником, тому вона вважала, що соціальний працівник приходить лише до неї . Після судового розподілу будинку фактичний його розподіл на частини проведено не було. Тривалий час вона була зареєстрована в іншому будинку (АДРЕСА_2), оскільки мала намір його здати для отримання житла за переселенням, однак фактично постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. Будинок має чотири кімнати, вони з покійним проживали в одній кімнаті, разом зберігали пенсію (він отримував 1800 грн., вона - 1250 грн.). Чоловік самостійно пересувався, обслуговував себе, однак останні 5 місяців перед смертю був лежачим. Соціальний працівник приносила продукти, воду, а вона готувала їжу. На поховання чоловіка було витрачено 7000 грн., які той назбирав на операцію, пенсію на поховання отримав відповідач.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що померлий ОСОБА_4 доводився йому дядьком. Разом з позивачем сім'єю він не проживав, спільного господарства не вів, спільно не харчувався, догляд за дядьком позивач не здійснювала. Вони нічого спільно не купували, дядько харчувався сам, гроші позивачеві не давав, її їжу не вживав. Дядько жив у своїх кімнатах, мав окремий вхід на свою половину, свій посуд. Будинок було поділено судовим рішенням, судовий спір тривав з 2006 по 2012 рік. Після розподілу будинку стосунки з позивачем ще більш погіршились. Допомогу по господарству дядькові надавала соціальний працівник, його сестра та він. За два місяці до смерті дядька він почав за ним доглядати, через день привозив продукти харчування, ліки. Померлий за життя хотів оформити свою частину будинку на нього, однак позивач забрала документи. Для того, щоб виготовити документи, дядько дав йому довіреність. До цього позивач взагалі не дозволяла йому та тітці приходити до будинку, тому дядько сам ходив до своєї сестри. Позивач коштів на поховання ОСОБА_4 не давала, а її сини навіть відмовились допомогти винести труну з будинку. Всі витрати ніс він, отримав 2 пенсії на поховання.

Вислухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_4, ОСОБА_17, проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне :

Судом встановлено, що між сторонами виник спір про спадкування, який регулюється положеннями книги шостої Цивільного кодексу України.

Позивач звернулась з вимогою про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Встановлення вказаного факту пов'язує з можливістю спадкування після смерті ОСОБА_4.

Чинне законодавство передбачає можливість встановлення таких фактів, кожен з яких тягне за собою певні правові наслідки та є правопороджуючим фактом реалізації певних прав: факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, які не перебувають в шлюбі між собою, який відповідно до ст.74 СК України породжує право таких осіб на майно, набуте ними за час спільного проживання, та факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, який відповідно до ст.1264 ЦК України породжує у такої особи право на спадкування за законом як спадкоємця четвертої черги.

Правопороджуючими такі факти є з 01.01.2004 року.

Враховуючи, що метою позивача при поданні позову є набуття права на спадкування після смерті ОСОБА_4 та в позовній заяві зроблено посилання як на правову підставу позову на ст.1264 ЦК України, то вище зазначена вимога розглядається відповідно до положень вказаної норми Закону.

Згідно ст.3,ч.2 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст.1259,ч.2 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Право, передбачене вказаною нормою, може бути набуто спадкоємцем за таких умов: спадкодавець перебував у безпорадному стані; безпорадний стан спадкодавця був викликаний похилим віком, тяжкою хворобою, каліцтвом; спадкоємець опікувався, матеріально забезпечував, надавав іншу допомогу спадкодавцеві протягом тривалого часу.

Позивач ОСОБА_1 та покійний ОСОБА_4 перебували в шлюбі з 01.11.1982 року по 05.05.2000 року. З 01.11.1982 року по 27.02.2013 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2. Згідно довідки від 08.06.2015 року у вказаний час без реєстрації проживала за адресою: АДРЕСА_3. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16.08.2006 року, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 16.08.2007 року по справі №2-п-2035/06 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання будинку спільною сумісною власністю та його розподіл житловий будинок АДРЕСА_3 було визнано спільною сумісною власністю, проведено виділення в користування сторін певних приміщень будинку, визнано за ними право власності на виділені частки. Розподіл вказаного житлового будинку було проведено після розірвання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 шлюбу, під час судового розгляду суд 1-ї інстанції зробив висновок про те, що на час судового розгляду (2006 рік) між сторонами склались неприязні відносини, сама позивач посилалась на те, що ОСОБА_4 вчиняв відносно неї неправомірні дії, заперечував її право на майно. Апеляційний перегляд був ініційований ОСОБА_4, який не погодився з прийнятим рішенням щодо визнання права позивача на будинок. Апеляційним судом було призначено додаткову експертизу та прийнято рішення про розподіл будинку в нерівних частинах. Спір між сторонами тривав до 2012 року. 31.05.2012 року Апеляційним судом Житомирської області було постановлено додаткове рішення, яким визначено право власності на частки житлового будинку (33/100 - ОСОБА_1, 67/100 - ОСОБА_4), здійснено поділ надвірних будівель та господарських споруд. Своє право власності позивач зареєструвала, на час смерті право власності ОСОБА_4 на іншу частину домоволодіння зареєстровано не було.

Вказані обставини спростовують твердження позивача про те, що розподіл житлового будинку було проведено за згодою ОСОБА_4 з метою отримання іншого житла за переселенням та є доказом того, що позивач та ОСОБА_4 мали окремі власні інтереси, самостійно реалізували їх.

Позивачем 14.08.2014 року було укладено договір про соціальне обслуговування одинокого (проживаючого самотньо) громадянина, за яким їй надавалась соціальна допомога як одинокій особі за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_4 також як одинока особа 04.03.2014 року звернувся з заявою про прийняття на обслуговування та 13.03.2014 року уклав договір про соціальне обслуговування як одинокої особи за адресою: АДРЕСА_3. Зміст вказаних договорів свідчить про те, що позивач та ОСОБА_4 як одинокі особи отримували соціальну допомогу Територіального центру соціального обслуговування, до того ж за різними адресами. Свій статус вони визначали як одиноких осіб, прийняли на себе зобов'язання (п.3.2 Договору) надавати інформацію про зміни сімейного та матеріального стану, появу осіб, які зобов'язані забезпечити догляд і допомогу.

Пояснення позивача про те, що їй не було відомо, що соціальний працівник на підставі договорів надавав допомогу не лише їй, а й померлому ОСОБА_4, свідчить про те, що позивач не була обізнана в питаннях, які мали бути відомі члену сім'ї.

Свідок ОСОБА_13 показав, що як сусіду йому відомо про те, що позивач та покійний ОСОБА_4 проживали разом, мали господарство, обробляли город, допомагали один одному, мали спільний бюджет, нормальні стосунки. Він та його дядько носили їм воду, допомагали виконувати сільгоспроботи. ОСОБА_4 хворів, син позивача возив його до лікарні. Останні 1-2 місяці перед смертю ОСОБА_4 був лежачим.

Свідок ОСОБА_11 свідчив, що його земельна ділянка розташована поряд з земельною ділянкою, яку обробляли позивач та ОСОБА_4. Знає про те, що вони жили разом в одному будинку. За проханням позивача возив ОСОБА_4 до лікарні в м.Житомир, с.Бондарівку. Позивач також їздила, купувала ліки, говорила, що вони для ОСОБА_4. За місяць до смерті ОСОБА_4 зліг, не міг ходити. До цього не знав про те, що він хворий, в будинку був декілька разів.

Свідок ОСОБА_10 (двоюрідна сестра першого чоловіка позивача) дала показання про те, що позивач проживала з ОСОБА_4 з 1974 року, тримали господарство, мали спільний бюджет, харчувались разом. Вона допомагала їм білити будинок, садити картоплю. Позивач до смерті доглядала ОСОБА_4, який майже рік був лежачим.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (сини позивача) показали, що їх мати з 1979 року проживала з ОСОБА_4, вели спільне господарство. ОСОБА_7 зазначив, що 4-5 разів на місяць перевідував їх, допомагав по господарству. Відповідача бачив за 3-4 дні до смерті ОСОБА_4, мати в будинок його не впустила. Похованням ОСОБА_4 займався відповідач.

Відповідач повідомив, що вказаний свідок по місцю проживання позивача веде своє господарство, тому доглядав за своїм господарством, а не господарством ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_8 (сусід позивача) показав, що позивач два рази просила його допомогти перевдягти ОСОБА_4. Вони проживали разом.

Після допиту вказаного свідка відповідач повідомив, що той має освіту два класи та перебуває на обліку у лікаря-психіатра.

Свідок ОСОБА_5 (сусід позивача) свідчив про те, що позивач та ОСОБА_4 проживали спільно, вели спільне господарство, він часто бував в будинку, допомагав. В останнє в будинку був за тиждень до смерті ОСОБА_4, бачив, що той був лежачий, догляд за ним здійснювала позивач, приїздили її сини. В тяжкому стані ОСОБА_4 був місяць до смерті.

Свідок ОСОБА_9 (соціальний працівник) повідомила, що надавала соціальну допомогу позивачеві та ОСОБА_4, відвідувала їх тричі на тиждень, приносила продукти харчування, купувала ліки, проводила оплату послуг, прибирання, два останніх роки раз на рік білила будинок. Обслуговування позивача та ОСОБА_18 здійснювалось в різний період. Грошові кошти на оплату послуг їй окремо надавали позивач та ОСОБА_4, в будинку встановлений один лічильник, однак квитанції надходили на дві особи. Сприймала їх як родину. Стан здоров'я ОСОБА_4 погіршився в грудні 2014 року, останній місяць він лежав, його доглядала позивач. До цього він самостійно пересувався, обслуговував себе сам.

Свідок ОСОБА_12 (фельдшер служби медичної допомоги) зазначила, що в квітні 2015 року їздила до хворого ОСОБА_4, якому вводились наркотичні препарати. Хворий проживав в будинку з позивачем. При ній позивач міняла хворому пелюшку, мила його. Про харчування ОСОБА_4 їй нічого не відомо, він був доглянутий, не скаржився. Позивач також викликала меддопомогу, яка надавалась їй в іншій кімнаті.

Відповідач щодо показань свідків про те, що лежачим ОСОБА_4 доглядала позивач, повідомив, що позивач не допускала рідних ОСОБА_4 майже до його смерті до будинку, тому вони не мали можливості його перемістити в інше місце. Лише незадовго до смерті дозволила перевідувати, передавала йому лікарські призначення для придбання ліків, які купував він. Вказані факти позивач не заперечила.

Вищевказані свідки свідчили про те, що позивача та ОСОБА_4 вони сприймали як подружню пару, оскільки ті проживали разом в одному будинку. Однак їх показання не підтверджують той факт, що вказані особи підтримували саме подружні (а не сусідські, як співвласники майна) стосунки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати на утримання родини, майна, ведення господарства, оскільки спільне знаходження в одному житловому приміщенні, допомога у вирішенні побутових питань не є обов'язковою ознакою сім'ї як союзу чоловіка та жінки, пов'язаного спільним побутом, взаємними правами та обов'язками.

В той же час свідки відповідача ОСОБА_4 (сестра покійного ОСОБА_4), ОСОБА_17 (чоловік сестри ОСОБА_4), ОСОБА_15 (працював з ОСОБА_4), ОСОБА_14 (приватний нотаріус) свідчили про те, що хоча позивач та ОСОБА_4 і проживали в одному будинку, однак окремо, мали окремі бюджети та витрати, мали напружені стосунки, покійний ОСОБА_4 вважав себе одинокою людиною.

ОСОБА_4 показала, що її брат та позивач після розлучення жили окремо - в різних кімнатах, окремо купували та готували собі їжу, окремо садили город, мали окремий бюджет. Коли брат був відсутній у селі, то його пенсію отримувала вона. Брат ховав гроші від позивача, бо та їх забирала. 5-6 років тому брат зимував в неї. В будинку брата вона була лише тоді, коли брат захворів, лежав 2 тижні. Вона його перевідувала, приносила їжу, прала одяг. До цього позивач її в будинок не допускала і з братом вона спілкувалась у себе.

ОСОБА_17 свідчив про те, що позивач та ОСОБА_4 після розлучення проживали окремо, поділили будинок. ОСОБА_4 жив в окремій кімнаті, вів своє господарство, окремо заготовляв дрова, мав окремі кошти, позивача вважав чужою людиною, погано відгукувався про неї, у 2013 року зиму жив у нього. Грошей позивачеві не давав, ховав їх від неї, зберігав у нього. Часто приїздив до нього, мився та прав свій одяг. Коли захворів, то відповідач його перевідував, купував ліки.

ОСОБА_15 повідомив, що відносини між позивачем та ОСОБА_4 були ворожі, скаржився на позивача через постійні сварки, вони мали окреме господарство, окремий город, свою пенсію накопичував та зберігав в інших людей. Позивач та ОСОБА_4 жили в одному будинку, коли ж він приходив, то позивач його виганяла. За два місяці до смерті ОСОБА_4 не міг ходити, хто доглядав за ним не знає.

ОСОБА_19 дала показання про те, що до неї як до нотаріуса звертались ОСОБА_4 та відповідач з приводу посвідчення договору дарування. ОСОБА_4 хотів оформити договір дарування на користь відповідача, однак в нього не було необхідних документів. Тому він доручив оформлення свого права на будинок відповідачеві. Щоб пересвідчитись в добровільності його намірів, розпитувала його про особисте життя. Той повідомив, що він одинока людина, в будинку проживає з бувшою дружиною, але окремо, довго з нею судився, вона відсудила частину будинку та хоче отримати і іншу, через що бажає оформити своє право на будинок. Був занепокоєний тим, що не може оформити своє право. Повідомив, що документи знаходяться у позивача, тому він не зміг зареєструвати своє право. Про позивача відгукувався негативно, повідомив, що сім'ї в нього немає, давно розлучився.

Проаналізувавши всі представлені докази, суд дійшов висновку про те, що позивачем не представлено достатніх, належних та достовірних доказів того, що протягом п'яти останніх років вона та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю: мали спільний бюджет, несли спільні витрати, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права на обов'язки, тобто, що між ними існували усталені відносини, що притаманні подружжю, які б спростовували твердження відповідача про те, що відносин між позивачем та покійним ОСОБА_4 як сімейних не існувало, що вони лише проживали в одному будинку, оскільки являлись його співвласниками, не провівши фактичний поділ на окремі частини.

Показання свідків позивача носять характер суб'єктивного враження щодо взаємовідносин осіб, які проживають в одному житловому приміщенні, однак не містять достовірних доказів того, що між позивачем та покійним ОСОБА_4 існували саме сімейні відносини.

Враховуючи, що позивачем не доведено факт проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, то доведення факту опікування, матеріального забезпечення, надання іншої допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, протягом тривалого часу правового значення по даній справі не має.

В той же час, суд зауважує, що таких доказів позивачем суду і не було представлено. Як було встановлено, в безпорадному стані покійний ОСОБА_4 перебував нетривалий час, матеріально забезпечував себе сам, отримуючи пенсію, розмір якої перевищував розмір пенсії позивача, отримував безоплатну соціальну допомогу як одинока особа. Не представлено і доказів того, що ОСОБА_4, будучи в безпорадному стані, потребував допомоги саме позивача, оскільки, як встановлено під час судового розгляду, позивач обмежувала інших осіб в доступі до будинку, в якому знаходився ОСОБА_4.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.3,6,11,15,60,209,212-218 ЦПК України, ст.3 СК України, ст.1259,1264 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Коростенський міськрайонний суд в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а стороною, яка не була присутня при його проголошенні - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Суддя Волкова Н.Я.

копія згідно з оригіналом