Провадження № 2/369/774/17
РІШЕННЯ

Іменем України

08.09.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчка А.Я.,

за участю секретаря Раситюк М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "БМ Банк"про стягнення заборгованості по заробітній платі та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ПАТ "БМ Банк"про стягнення заборгованості по заробітній платі та поновлення на роботі.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом № 640-К від 21 листопада 2016 року позивача було звільнено з роботи за статтею 38 КЗпП України.Позивач вважає, своє звільнення незаконним, а видання вказаного наказу протиправним з наступних підстав.

З 05 лютого 2008 року позивач ОСОБА_1 працював в AT «БМ БАНК» на різних посадах, остання посада - Начальник відділу по роботі з правоохоронними органами правління внутрішньої безпеки Департаменту безпеки.

В липні 2016 року звільнився Директор Департаменту безпеки AT «БМ БАНК», а пізніше і його безпосередній керівник - Начальник Управління внутрішньої безпеки Департаменту безпеки.Тимчасово виконувати обов'язки Директора Департаменту AT «БМ БАНК» став ОСОБА_2

В період з липня 2016 року по листопад 2016 року звільнилися всі - Управління внутрішньої безпеки і більша частина працівників Департаменту безпеки та на їх місця прийшли нові працівники. В цей період часу від його нового керівника ОСОБА_2 неодноразово чув попередження про звільнення, оскільки результати роботи старих працівників його не влаштовували.

11 листопада 2016 року в кабінеті у в.о. Департаменту безпеки АТ «БМ БАНК» ОСОБА_2 в присутності нового начальника управління економічної безпеки Департаменту безпеки АТ «БМ БАНК» ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з ним відбулась розмова, під час якої ОСОБА_2 з вказаними новими працівниками здійснював на нього психологічний тиск, щодо написання його заяви про звільнення за власним бажанням.

В разі його відмови від написання такої заяви ОСОБА_2 погрожував звільнити його з роботи «шляхом винесення різних доган».

Внаслідок цього психологічного тиску його стан здоров'я погіршився, що змусило його звернутися до лікаря та з понеділка 14.11.2016 року по18.11.2016 року позивач перебував на лікарняному.

14.11.2016 року позивач зателефонував її безпосередньому керівнику ОСОБА_2 та попередив про свою тимчасову непрацездатність, на що була негативна реакція та погроза перевірити достовірність її перебування на лікарняному.

З метою попередження протиправних дій з боку його безпосереднього керівника, зокрема, щодо винесення «різних доган», а також з метою висвітлити конфліктну ситуацію, яка склалася в Департаменті безпеки, позивач 14.11.2016 року надіслав заяву на ім'я голови правління АТ «БМ БАНК» ОСОБА_5, в якій повідомив, що перебуває на лікарняному та про те, що на нього вчиняється тиск щодо написання заяви про звільнення.

Крім того, необхідно зауважити на тому, що в період перебування на лікарняному з 14.11.2016 року по 18.11.2016 року ОСОБА_2 неоднароазово телефонував йому. На один із телефонних дзвінків, оскільки розмовляти він не міг, відповіла його дружина. Під час розмови ОСОБА_2 повідомив їй, що він переховується та вимагав щоб він вийшов з ним на зв'язок.

Дана розмова дуже занепокоїла його дружину та призвела до нервових переживань, а дружина наразі перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3 років. 05.12.2016 та з наказом №384-в від 21.11.2016 про надання йому відпустки на 14 календарних днів. Всупереч вказаному, наказ про звільнення видано з дати написання заяви про звільнення, що є порушенням ст. 38 КЗпП України.

Крім того, сподіваючись на те, що заяву про відкликання розглянуть та скасують незаконний наказ про звільнення, після відпустки 05.12.2016 року він вийшов на роботу. Однак, як зазначалось вище, в цей день його не допустили до кабінету, не говорячи про те, що вже з 21.11.2016 року робоче місце його зайняв новий працівник.

За правилами ст. 29 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи. В порушення вказаної норми вже з 21.11.2016 року внього вже не було робочого місця.

Позивач вважає, що його звільнено незаконно, тобто з порушенням норм трудового законодавства.

Проте наказ про його звільнення видано в день написання заяви про звільнення.

Крім того, Верховний Суд України в постанові від 20 листопада 1996 року погодився з висновками судів про поновлення позивача на роботі, оскільки звільнення позивача до закінчення строку попередження про розірвання трудового договору є порушенням трудового законодавства, до того ж суд установив, що заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням позивач написав під тиском начальника.

Також просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 05 грудня 2016 року по день винесення рішення.

В жовтні 2016 відповідачем йому виплачено 18 400 грн. 89 коп.

В листопаді 2016 відповідачем позивачу виплачено: 13 905 грн. 21 коп.

Всього з врахуванням податків та зборів 32 306 грн. 10 коп. (32 306,10 : 2 місяця=16 153 грн. 05 коп. середньомісячний дохід) 32 306,10 : 43 робочі дні =751 грн. 30 коп. середньоденний дохід.

Тому просив визнати протиправним та скасувати наказ Голови Правління AT «БМ БАНК» ОСОБА_5 про звільнення № 640-К від 21 листопада 2016 року. Визнати протиправним та скасувати наказ Голови Правління AT «'БМ АНК» ОСОБА_5 про звільнення № 640-К від 21 листопада 016 року та поновити його на роботі. Стягнути з Публічного акціонерного товариства « БМ БАНК» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

У подальшому позивач уточнював позовні заяви та згідно останньої уточненої позовної заяви просив стягнути з Публічного акціонерного товариства "БМ БАНК" на його користь заборгованість з індексації заробітної плати за період з лютого 2008 року по 5 грудня 2016 року в сумі 23 829 (двадцять три тисячі вісімсот двадцять дев»ять ) гривень 44 копійки.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "БМ БАНК" на його користь компенсацію за втрату частини доходу.Стягнути з Публічного акціонерного товариства БМ «БАНК» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку (з 05 грудня 2016 року по день винесення судом рішення).

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача подав письмові заперечення на позов з доданими копіями документів на їх підтвердження, де просив відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи тим, що його вимоги є надуманими, безпідставними та необґрунтованими, підстави для поновлення позивача на роботі відсутні, розрахунок з ним проведений повністю у встановленому законом порядку.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосудця, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту порушених трудових прав працівника щодо незаконного звільнення врегульовано нормами КЗпП України.

Так, відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому трудовим законодавством України не передбачено окремої норми для звільнення працівника в разі скасування рішення суду, на підставі якого він був поновлений на роботі.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у п. 18 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р., при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові.

Пленум ВСУ у п.8 постанови № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1статті 36 КЗпП України(за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу). Відповідно достатті 38 КЗпП Українипрацівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно Конвенції «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» від 1982 року, ратифікованої Постановою ВР за №3933 від 04.02.1994 року п. 9 - тягар доказування наявності законних підстав для звільнення робітника по ініціативі власника лежить саме на власнику.

За приписами статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник).

При розгляді справи судом встановлено, наказом за №384-в 21.11.2016 року ОСОБА_1 начальнику відділу по роботі з правоохоронними органами управління внутрішньої безпеки Департаменту безпеки, було надано частину щорічної відпустки строком на 14 календарних днів з 22.11.2016 року по 05.12.2016 року на підставі заяви ОСОБА_1

В подальшому позивач ОСОБА_1 подав до В.О. Голови Правління АТ «БМ Банк» заяву про звільнення з посади начальника відділу по роботі з правоохоронними органами управління внутрішньої безпеки Департаменту безпеки.05.12.2016 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Згідно наказу за № 640-К від 21 листопада 2016 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з роботи за статтею 38 КЗпП України.

В цей же день, позивача ОСОБА_1 було під розпис ознайомлено одночасно із наказом про звільнення та надання щорічної відпустки на 14 календарних днів з 22.11.2016 року по 05.12.2016 року включно.

Датою звільнення в цьому разі є останній відпустки.

Потім, цієї ж дати 21.11.2016 року позивач ОСОБА_1, проаналізувавши свій свою передчасну заяву про звільнення, подав заяву про відкликання своєї заяви про звільнення із займаної посади у зв'язку з відсутністю бажання звільнитись, однак вказана зава не містить відмітки, що вона була під розпис отримана безпосереднім керівником ДБ Банку або начальником Управління по роботі з персоналом Банку фахівцеві з кадрових питань, або іншій відповідальній особі банку.

Позивач вважає, своє звільнення незаконним, а видання вказаного наказу протиправним, оскільки вказана заява про звільнення була написана ним під натиском, однак належних та допустимих доказів цим обставинам суду подано не було, тому вказані твердження не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Позивача звільнено з роботи за власним бажанням з 05.12.2016 року на підставі статті 38 КЗпП.

Позивач в останній день відпустки (05.12.2016р.) отримав під розпис розрахункові листки: за листопад 2016 р. та за грудень 2016 р. з нарахованими сумами, належних при звільненні. Таким чином, такі дії Відповідача свідчать про фактичний розрахунок з відповідачем.

На виконання вимог законодавства України Відповідач (Банк) нарахував добровільно виплатив на користь Позивача суму індексації та компенсації у розмірі 4 630,25 грн. без урахування виплат, що обчислюються виходячи із середньої заробітної плати, раховуючи те, що жодним належним доказом Позивач не підтвердив своїх тверджень та не порушення його трудового права, тому немає підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Також як вбачається із матеріалів справи позивачу ОСОБА_1 було виплачено згідно із розрахункового листа за грудень 2016 року компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3587, 13 грн., про що він ознайомлений під розпис.

Крім того, як вбачається із розрахункового листа відповідачем виплачено позивачу компенсацію за час перебування у трудових відносинах з Банком, зокрема, за період з 05 лютого 2008р. по 05 грудня 2016р. включно у розмірі 5 016,00 грн. та 735,81 грн. відповідно.

У той же час, що сума коштів у загальному розмірі 4 630,25 грн. 02.06.2017р. перерахована Банком на Ваш поточний (картковий) рахунок № НОМЕР_1, відкритий у Банку, за винятком виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Згідно із ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (статті 21, 22 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із положеннями ст.235 Кодексу законів про працю України, оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому, враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За встановлених обставин, і відсутні підстави для задоволення вимог в частині визнання незаконним наказу про звільнення позивача та його поновленні на роботі, відсутні і правові підстави для задоволення вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Посилання позивача, що його фактично було звільнено, не видано трудову книжку та не проведено з ним розрахунку, суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду подано не було. Натомість, з пояснень представника відповідача та матеріалів справи встановлено, що позивач був звільнений за власним бажанням у встановленому законом порядку.

У судовому засіданні відповідно до ст. 10 ЦПК України судом розяснено право позивача щодо уточнення вимог, але уточнення щодо оскарження розпорядження до суду не надходило. Натомість позивач стверджував про рейдерське захоплення кооперативу, відсутність правильної печатки, що не є предметом даного розгляду. Враховуючи те, що позивача не було звільнено, розпорядження про відсторонення не оскаржено, тому суд відмовляє в задоволенні вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи, що позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено факт порушення відповідачем її прав щодо звільнення, підстави для її поновлення на роботі відсутні, тому, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, відсутні.

Всі інші позовні вимоги позивача також не підлягають задоволенню, оскільки, є похідними від вимоги про поновлення на роботі, тому, в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, і безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову.

Поскільки позивач при зверненні з позовом до суду звільнений від сплати судового збору, то судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 15-16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 21, 36, 38, 94, 235 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 1, 21, 22 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 157, 169, 208-209, 212-215, 218, 360-7, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ПАТ "БМ Банк" про стягнення заборгованості по заробітній платі та поновлення на роботі - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя: А.Я. Волчко