Ухвала

іменем україни

13 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»),звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що у зв'язку із невиконанням фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 умов кредитного договору від 17 травня 2007 року на суму 1 000 000 доларів США утворилась заборгованість, яка станом на 13 жовтня 2014 року становить

28 181 330 грн 67 коп.

Посилаючись на те, що в добровільному порядку ОСОБА_5 відмовляється сплачувати вищезазначену заборгованість, позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути вищевказану заборгованість з ОСОБА_3, яка є поручителем за виконання боржником кредитних зобов'язань за договором поруки від 29 травня 2007 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2007 року станом на 13 жовтня 2014 року, що складається з: заборгованості за кредитом - 889 577,35 доларів США, заборгованості за відсотками - 1 052 040,40 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 65 563,44 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 814 090 грн 03 коп., пені за несвоєчасне повернення відсотків - 108 535,63 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 3 003 097 грн 53 коп., комісії - 335 637 грн 43 коп., пені за несвоєчасну сплату комісії - 33 184 грн 18 коп.; заборгованості за кредитом - 408 148 грн 70 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 110 000 грн, заборгованість за відсотками - 123 014 грн 27 коп., пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 13 040 грн 46 коп., комісія - 146 175 грн 22 коп., пеня за несвоєчасне погашення комісії - 15 918 грн 75 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зі змісту рішення першої інстанції вбачається, що заочним рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2010 року стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія ІФ» (далі - ТОВ «Софія ІФ»), Приватного підприємства «Економклас» (далі - ПП «Економклас»), фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») заборгованість за кредитним договором на загальну суму 7 454 766 грн 15 коп., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області суду від 15 лютого 2012 року замінено стягувача ТОВ «Український промисловий банк» його правонаступником АТ «Дельта Банк» у виконавчих провадженнях.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області суду від 13 листопада 2014 року скасовано заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2010 року.

22 грудня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» збільшив позовні вимоги та просив стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_3, ТОВ «Софія ІФ», ПП «Економклас», ФОП ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2007 року станом на 13 жовтня 2014 року у розмірі 28 181 330 грн 67 коп.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області суду від 22 грудня 2014 року залучено до участі у справі в якості належного позивача ПАТ «Дельта Банк» як правонаступника ТОВ «Український промисловий банк».

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про передачу даної цивільної справи на розгляд Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2015 року вказану цивільну справу передано на розгляд до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2015 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до юридичних осіб.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2016 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до ФОП ОСОБА_5

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 червня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Судами встановлено, що 17 травня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ФОП ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну мультивалютну кредитну лінію та в її межах надав кредитні кошти на наступних умовах: ліміт кредитування - 1 000 000 доларів США, що змінюється відповідно до графіка зменшення ліміту кредитування, зі сплатою процентів з розрахунку 2,5 % у євро, 14,00 % у доларах США та 19,00 % у гривні, зі сплатою комісії за відкриття кредитного рахунку в сумі 150 грн, з цільовим призначенням - на ремонт комерціалізованого торгового центру «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 та остаточним терміном повернення 16 травня 2017 року.

29 травня 2007 року між банком, ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель та позичальник відповідають перед кредитором, як солідарі боржники.

13 червня 2007 року, 25 вересня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ФОП ОСОБА_5 було укладено додаткові договори до кредитного договору на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії.

13 червня 2007 року між банком, ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 було укладено додатковий договір до договору поруки.

За умовами договору від 30 червня 2010 року про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк» останній набув статусу нового кредитора та відповідно всіх процесуальних обов'язків стягувача.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 січня 2014 року, позов ОСОБА_3 до ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору поруки від 29 травня 2007 року припиненим задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду від 25 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 січня 2014 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим залишено без розгляду.

Також судами встановлено, що відповідно до п. 3 договору поруки від 29 травня 2007 року відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

13 червня 2007 року між банком та позичальником ФОП ОСОБА_5 було укладено додатковий договір до кредитного договору, відповідно до якого встановлено ставку процентів за користування кредитними коштами у гривні з розрахунку 18,5 % річних.

25 вересня 2008 року між позичальником та банком було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору, яким внесено зміни та у пункт 1.1 включено комісію за управління кредитною лінією із розрахунку 0,0096 % за кожний день від фактичної суми заборгованості в гривнях; із розрахунку 0,0028 % за кожний день від фактичної суми заборгованості в доларах США; із розрахунку 0,0042 % за кожний день від фактичної суми заборгованості в євро.

Відповідно до п. 11 договору поруки всі зміни та доповнення до договору вносяться в письмовій формі шляхом укладення додаткових договорів, підписаних уповноваженими представниками сторін та засвідчених печатками сторін.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 17 травня 2007 року, станом на 13 жовтня 2014 року заборгованість становить 28 181 330 грн 67 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порука припинена на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_3 була повідомлена про укладення 25 вересня 2008 року додаткового договору № 2 та надала свою згоду на такі зміни, якими збільшився обсяг її відповідальності як поручителя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що 13 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір до договору поруки, за умовами якого поручитель у випадку настання умов щодо його відповідальності за боржника підтвердив своє зобов'язання щодо оплати комісії та штрафних санкцій у розмірі, передбаченому кредитним договором.

Таким чином, укладаючи договір поруки та додатковий договір до нього, ОСОБА_3 знала про можливість виникнення у неї обов'язку стосовно сплати комісії та штрафних санкцій у випадку невиконання кредитних зобов'язань позичальником та фактично висловила свою згоду на конкретизацію в подальшому у кредитному договорі розміру комісії та штрафних санкцій.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Внесення додатковою угодою змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього і зумовлює припинення поруки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1161цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, 13 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», позичальником ОСОБА_5 та поручителем ОСОБА_3 було укладено додатковий договір до договору поруки, за умовами якого поручитель у випадку настання умов щодо його відповідальності за боржника також підтвердив своє зобов'язання щодо оплати комісії та штрафних санкцій у розмірі, передбаченим кредитним договором.

А отже, укладаючи договір поруки та додатковий договір до нього, ОСОБА_3 знала про можливість виникнення у неї обов'язку стосовно сплати комісії та штрафних санкцій у випадку невиконання кредитних зобов'язань позичальником та фактично висловила свою згоду на конкретизацію в подальшому у кредитному договорі розміру комісії та штрафних санкцій.

При цьому комісійна винагорода не вважається борговою сумою, оскільки була сплачена позичальником уже під час підписання відповідних додаткових угод, а тому установлення додатковою угодою умов щодо сплати комісії не призводить до збільшення відповідальності поручителя.

Скасовуючи рішення міського суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що обсяг відповідальності поручителя навпаки було зменшено в результаті зменшення розміру відсотків за користування кредитними коштами, отриманими у гривні. Розмір комісії, який конкретизовано в додатковому договорі, є мінімальним і він фактично не впливає на розмір відповідальності поручителя, а отже підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 559 ЦК України відсутні.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року, оскільки воно є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська