Справа № 454/494/17 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/4441/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

при секретарі: Івановій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника фермерського господарства «ОСОБА_2В.» - ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 3 травня 2017 року, у справі за позовом Фермерського господарства «ОСОБА_2В.» до правонаступника Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП України у Львівській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 3 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позову Фермерського господарства «ОСОБА_2В.» до правонаступника Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП України у Львівській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Рішення оскаржив позивач, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції порушено вимоги ст.ст. 8, 22, 40, 55, 56, 124, п. 1, 4 ст. 129, 150 Конституції України, ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 59, ст. ст. 16, 60, 61, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 23, 1166, 1176 ЦК України. Вказує, що вГенеральну прокуратуру України позивачем направлено заяву про кримінальне правопорушення. Надалі дана заява була направлена в Прокуратуру Львівської області, з якої його заява знову скерована в Червоноградську місцеву прокуратуру, а звідти - в Сокальський ВП Червоноградського ВП ГУНП України, звідки він отримав відповідь про те, що по його заяві проводилась перевірка працівниками поліції та в результаті проведеної перевірки припинений подальший розгляд заяви відносно інспекторів з охорони навколишнього природного середовища, оскільки Львівський Апеляційний суд залишив постанову Львівського окружного суду від 30 жовтня 2014 року без змін. Зазначає, що його повідомлено, що згідно вимог ст.ст.303-307 КПК України він має право звернутись до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора. Вважає такі дії відповідача протиправними, такими, що порушують його права і завдали моральної шкоди. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст.ст.3,4 ЦПК України, ст.ст. 12,15,16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб захисту цивільного права, який вона обирає вільно та власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повиння довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Із заяви представника ФГ «ОСОБА_2В.» вбачається, що він звернувся до Генеральної прокуратури України та просив вирішити питання про порушення кримінальної справи по ст.364 КК України щодо інспекторів з охорони навколишнього природного середовища, які, на думку позивача, незаконно позбавили фермерське господарство права користування ставком у с.Поториця, шляхом внесення в офіційні документи неправдивої інформації.

Згідно листа від 21 листопада 2016 року, зазначена заява скерована для розгляду в Прокуратуру Львівської області.

Прокуратурою Львівської області ця заява направлена в Червоноградську місцеву прокуратуру, а звідти в Сокальське ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області, що вбачається з листів від 24 листопада 2016 року та від 30 листопада 2016 року.

Встановлено, що 24 грудня 2016 року працівниками поліції проводилась перевірка, в результаті якої припинений подальший розгляд заяви відносно інспекторів з охорони навколишнього природного середовища, оскільки Львівський апеляційний суд залишив постанову Львівського окружного суду від 30 жовтня 2014 року без змін.

Одночасно ОСОБА_2 повідомлено, що згідно вимог ст.ст.303-307 КПК України він має право звернутись до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку обставин, за яких підприємство чи організація може вважати, що їй заподіяно моральну шкоду.

Разом з цим, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що його заява від 8 листопада 2016 року підлягала розгляду як заява про злочин, тобто у відповідності до вимог чинного кримінально-процесуального законодавства.

Розгляд питання про законність прийнятих органами слідства або прокуратури у порядку кримінального-процесуального законодавства рішень, та розгляду поданих у наступному позивачем заяв з цих же питань підлягає вирішенню в порядку ст.ст. 303, 304 КПК України судом загальної юрисдикції, а саме в порядку кримінального, а не цивільного судочинства.

Крім того, згідно з вимогами абз. З ч. 1 ст. 15 ЦПК України, абз. 1 ч. 1 ст. 303 та ч. 1 ст. 306 КПК України, питання щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог ст.1176 Цивільного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, вказано, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Для настання відповідальності за ч.1 ст.1176 ЦК України необхідно, щоб вищеперераховані дії правоохоронних органів та суду були незаконними.

Такий же порядок відшкодування шкоди встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в т.ч. майнової та моральної шкоди.

Встановлено, що ОСОБА_2 не притягувався до кримінальної або адміністративної відповідальності і вищевказані заходи до нього прокуратурою не застосовувались.

В п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із наступними змінами та доповненнями) роз»яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (статті 269, 270 ЦК).

Згідно із ст. 94 ЦК України юридична особа має особисте немайнове право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та на інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Цією ж статтею передбачено, що особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Таким чином, під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, належить розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, а визначення змісту ділової репутації залежить від природи її суб'єкта.

Частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з поданих позивачем доказів не вбачається, в чому полягає шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Крім того, невнесення слідчим, прокурором відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань можуть бути оскаржені до слідчого судді в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд вірно зазначив про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими належить погодитися.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника фермерського господарства «ОСОБА_2В.» - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 3 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий

Судді