Провадження №22-ц/784/1872/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 469/479/16-ц Головуючий І інстанції Старчеус О.П.
Провадження № 22-ц/784/1872/16 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

при секретарі Тищенко Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який в подальшому уточнив, в якому посилався на те, що в вересні 2014 року йому вперше стало відомо, що 08.06.2006 року він начеб-то уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір за № 95 в смт. Березанка, Миколаївської області та отримав кредитну картку за № 537082908, на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 10000 грн. Однак, насправді такого кредитного договору він не укладав, ніяких документів не підписував, ніякої кредитної картки та грошових коштів по ній не отримував. 10 листопада 2014 року він звернувся до Миколаївського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» з відповідною письмовою заявою про проведення розслідування, однак в цьому йому фактично було відмовлено. В подальшому працівники відповідача неодноразово вимагали від нього сплати неіснуючого боргу. Крім цього 04 вересня 2014 року він також звернувся до Березанського РВ УМВС України в Миколаївській області з відповідною заявою, по якій відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000671, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. З вказаного ОСОБА_2 з кримінального провадження вбачається, що у 2006 році невідомі особи вчинили відносно нього шахрайські дії, а саме незаконно оформили кредитний договір в ПАТ КБ «ПриватБанк». В цьому ОСОБА_2 з кримінального провадження також зазначено, що в період з 2005-2007 років управляючий відділенням «Березанське Центральне» Миколаївського РУ ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_2, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою привласнення та заволодіння чужим майном, шляхом підробки документів та введення у автоматизовану систему «Приват-48» завідомо неправдивої інформації, зловживаючи своїм службовим становищем, оформив на мешканців Березанського району Миколаївської області, без отримання від них згоди, 484 кредитних картки на загальну суму 124244,25 грн. За таких обставин, враховуючи, що такий кредитний договір він з відповідачем не укладав та не мав такого наміру, просив суд визнати кредитний договір (в формі заяви) на відкриття карткового рахунку укладений з ПАТ КБ «ПриватБанк» від 08.06.2006 року недійсним.

Заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Не погодившись з зазначеним заочним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на незаконність рішення суду, не повне зясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що згідно даних дослідженої судом Заяви від 08.06.2006 року підписаної від імені ОСОБА_1, 08.06.2006 року, між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1І кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку № 286912 зі сплатою відсотків за користування кредитом. Згідно Висновку експерта №146 від 28.04.2017 року, підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис» в заяві про відкриття карткового рахунку від 08.06.2006 року виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.

Посилання позивача на те, що спірний договір про надання кредиту ним не підписувався також підтверджується заявами позивача на ім'я керуючого ПАТ КБ «Приватбанк» від 10.11.2014 року, 27.06.2012 року, начальника Березанського РВ УМВС України в Миколаївській області від 04.09.2014 року, витягом з кримінального провадження №0000671 від 05.09.2014 року.

Крім того, судом було враховано, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги посиланням саме на те, що кредитний договір від 08.06.2006 року з відповідачем він не укладав та будь-яких кредитних коштів за договором від 08.06.2006 року він не отримував.

Проаналізувавши дані обставини по справі, а також врахувавши положення ч.1 ст.1055 ЦК України (кредитний договір укладається у письмовій формі), ч.2 ст. 207 ЦК України (правочин, вчинений у письмовій формі, підписується сторонами), ч.1ст. 638 ЦК України (договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди), ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, ч. 3 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та роз'яснення, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до яких не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо), а тому встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним, суд дійшов висновку, що спірний кредитний договір не може вважатися укладеним та не породжує для сторін будь-яких правових наслідків, а тому вимоги позивача є безпідставними.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч. 1 ст. 638 ЦК, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Проте, у ст. 640 ЦК встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним. Тобто, крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів. У першому випадку йдеться про консенсуальні договори, у другому про реальні.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. В абзаці третьому п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Зазначене свідчить про те, що вирішуючи спори про визнання договорів недійсними, суди в кожному конкретному випадку повинні зясовувати момент укладення договору.

Згідно ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Тобто, до відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики, а отже і кредитний договір, вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

З огляду на вказані положення закону договір позики, а отже і кредитний договір, є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обовязку позичальника повернути грошові кошти.

Такої ж правової позиції щодо визначення моменту укладення договору дотримується Верховний Суд України в постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК, має враховуватись судами загальної юрисдикції під час застосування норм права.

Матеріали справи, якапереглядається, свідчать про те, що між сторонами фактично виникло боргове зобовязання, оскільки, як убачається з виписки про рух коштів за картковим рахунком позивача, банком фактично були перераховані кошти на рахунок, на протязі з 2006р. по липень 2009р. кошти знімалися та поверталися на рахунок. Крім того, позивачем надано листи банку, в яких він вимагає повернути отримані кошти за картковим рахунком та навіть направляв позивачу приклад позовної заяви та рішення суду, яке буде прийнято за такою позовною заявою у разі не погашення позивачем боргу.

Суд першої інстанції належної правової оцінки даним обставинам по справі не дав та помилково дійшов висновку, щоспірний кредитний договір не може вважатися укладеним.

Крім того, судом не в повній мірі було враховано те, що відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК правочин є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК. У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у звязку з невідповідністю його вимогам частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановлення згідно висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №146 від 28 квітня 2017 року того, що підпис від імені ОСОБА_1 в заяві про відкриття банківського рахунку від 08 червня 2006 року виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою, свідчить про відсутність волевиявлення позивача на укладення кредитного договору і, як наслідок, про відсутність досягнення сторонами домовленості щодо всіх істотних умов такого договору. Також матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем дій, спрямованих на виникнення правовідносин з ПАТ КБ «Приватбанк» щодо укладення кредитного договору.

Вказані вище обставини є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Заява відповідача про необхідність застосування строків позовної давності, не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії(припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як убачається з тексту заперечень на позов, відповідач просив суд застосувати строк позовної давності.

Матеріалами справи встановлено, що спірний кредитний договір було укладено 08 червня 2006 року. В 2012р. позивач дійсно звертався до відповідача з заявою про проведення службового розслідування з метою виявлення обставин, за яких було укладеного кредитний договір на його імя, який ним не підписувався. При цьому в своїх поясненнях до цієї заяви, він зазначав про те, що йому в 2009р. стало відомо про те, що договір ймовірно могла укласти ОСОБА_3, у якої були копії його паспорту та ідентифікаційного коду. Відповіді на дане звернення позивач не отримав та вважав, що дана проблема вирішена банком. Однак, в подальшому, починаючи з 2014р. йому від банку знову стали надходити повідомлення про необхідність погашення заборгованості. Тому він 10.11. 2014р. знову звернувся до відповідача, але уже з вимогою про надання йому копії договору та заяви, на підставі якої було укладено договір, а також копії його паспорту для звернення до правоохоронних органів. Крім того 14.09.2014р. він звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення в 2006р. невідомими особами відносно нього шахрайських дій, а саме незаконного оформлення кредитного договору в банківській установі «Приватбанк». Згідно пояснень ОСОБА_3, наданих нею у кримінальному проваддженні, вона заперечує свою причетність до укладання кредитного договору від імені позивача. Кримінальне розслідування за цією заявою ще триває і особи, які здійснили ці дії не встановлені.

З аналізу зазначених вище обставин можна дійти висновку про те, що фактично позивач дізнався про порушення своїх прав з 2014р., коли особа, яка фактично уклала від його імені кредитний договір перестала виконувати обовязки по поверненню кредитних коштів, а йому від банку знову стали надходити повідомлення про необхідність погашення заборгованості. Не звернення позивача до суду раніше обумовлено відсутністю у нього даних про конкретних осіб, які вчинили відносно нього шахрайство та не встановлення їх органами досудового розслідування.

До суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним позивач звернувся в травні 2016р.

Колегія суддів враховує також те, що за діючим законодавством сплив строку позовної давності означає втрату не самого субєктивного права, а втрату можливості судового захисту цього права. Але в разі, якщо особа внаслідок спливу позовної давності втратила можливість судового захисту майнового права ця ситуація може розглядатися у контексті ст.1 Протоколу No1 до ЄКПЛ. Відповідно до зазначеної статті «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Тому, враховуючи зазначені вище обставини, а також з метою не допущення порушення прав позивача у контексті ст.1 Протоколу No1 до ЄКПЛ, колегія суддів вважає необхідним визнати, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав позивачем не пропущено, а тому його субєктивне право підлягає захисту в судовому порядку.

Проаналізувавши вказані вище обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що неправильне застосування судом зазначених вище норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як убачається з матеріалів справи позивач сплати при подачі позову за вимоги про визнання кредитного договору недійсним - 551,20грн., за подачу апеляційної скарги - 606,32грн.Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, то з відповідача на його користь у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню і понесені позивачем та документально підтверджені зазначені судові витрати на загальну суму 1157,52грн.

Керуючись ст. 303,307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів.-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним кредитний № SAMDN9895 від 08 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнути зПублічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1157 грн. 52 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді