Справа №487/9435/15-ц 06.03.2017 06.03.2017 06.03.2017
Справа №487/9435/15-ц Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/187/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

06 березня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: позивача - ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 листопада 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 26 грудня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно договору №344 купівлі-продажу нерухомого майна від 15 червня 1999 року, укладеного між ОСОБА_6, ОСОБА_7 з одного боку, та ОСОБА_8 з іншого боку, на Товарній біржі «Сангай», ОСОБА_8 придбав у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (нова назва Погранична) в місті Миколаєві, загальною площею 26.90 кв.м., житловою площею 14.10 кв.м.

08 червня 2015 року ОСОБА_8 склав заповіт відповідно до якого заповідав ОСОБА_3 все майно, що йому належить чи буде належати йому де б воно не було та з чого б воно не складалося, а також все те, на що він за законом буде мати право.

09 червня 2015 року ОСОБА_8 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, у тому числі на квартиру №9, що у будинку №13 по вулиці Чигрина (нова назва Погранична) в місті Миколаєві.

Позивач є особою, що прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8, але при звернені до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нею не було надано правовстановлюючого документу, яким би підтверджувалося, що дійсно ОСОБА_8 належала квартира №9, що в будинку №13 по вулиці Чигрина (нова назва Погранична) в місті Миколаєві.

Посилаючись на вищевикладене та те, що позивач не може реалізувати своє право як спадкоємця за заповітом, остання просила суд позов задовольнити.

В подальшому, позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги, предявивши їх остаточно до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, та посилаючись на те, що після смерті спадкодавця ОСОБА_8 оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна №344 від 15 червня 1999 року було втрачено, а отриманий повторно біржовий договір купівлі-продажу не може вважатися належним документом, що підтверджує право власності, крім того, договір не посвідчений нотаріально, позивач просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за №344 від 15 червня 1999 року, укладений на Товарній біржі «Сангай» між ОСОБА_6, ОСОБА_7, як продавцями, та ОСОБА_8, як покупцем, та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 (нова назва Погранична) в місті Миколаєві в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8, який помер 09 червня 2015 року.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 16 травня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_7 закрито на підставі п.6 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 листопада 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 26 грудня 2016 року, в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що є підстави для її часткового задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання угоди купівлі-продажу квартири дійсною та вважав, що позивач не позбавлена можливості отримати дублікат правовстановлюючого документу для предявлення його приватному нотаріусу, а тому її спадкові права не можуть бути захищені у обраний нею спосіб.

Колегія суддів не в повному обсязі погоджується із такими висновками суду, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 червня 1999 року на Товарній біржі «Сангай» між ОСОБА_6, ОСОБА_7 з одного боку, та ОСОБА_8 з іншого боку, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна №344, за яким ОСОБА_8 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (натепер вулиця Погранична) в місті Миколаєві, загальною площею 26.90 кв.м., житловою площею 14.10 кв.м., яка раніше належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 вересня 1995 року, виданого на підставі розпорядження від 14 серпня 1995 року за №6788 (том 1 а.с.10 цивільної справи та матеріали інвентаризаційної справи, складеної за адресою: місто Миколаїв, вулиця Чигрина, будинок №13).

Згідно довідки Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 30 листопада 2016 року, право власності на вказане нерухоме майно Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано 05 липня 1999 року (том 1 а.с.239).

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи, складеної за адресою: місто Миколаїв, вулиця Чигрина, будинок №13, один з примірників договору купівлі-продажу зберігається у даній справі.

Відповідно до довідки Приватного підприємства «ЖЕК-10» від 15 червня 2015 року ОСОБА_8А був зареєстрований та проживав у спірній квартирі починаючи з 30 липня 1999 року та по 09 червня 2015 року (том 1 а.с.113).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями), товарна біржа є організацією, що обєднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій.

Крім того, ст.2 зазначеного Закону України встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов'язково зареєстрованими відповідною біржею як її учасники.

Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України, ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у червні 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Статтею 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною.

При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами та доповненнями) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його частини.

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу).

З матеріалів справи слідує, що покупець ОСОБА_8 повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, сплатив за придбане майно обумовлені договором кошти (п.4 договору), з 30 липня 1999 року був зареєстрований в спірній квартирі, договір відповідно до вимог ч.2 ст.227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалась недійсною (протилежного судом не встановлено), а тому за життя покупець ОСОБА_8 на підставі ст.ст.128,153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірну квартиру і правомірно володів нею.

Таким чином, враховуючи, що біржова угода не була посвідчена нотаріально та натепер вирішити вказане питання іншим шляхом неможливо, то позивач позбавлена можливості у повній мірі оформитися у спадкових правах.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що є всі підстави для визнання вказаного договору дійсним і таку дію слід було вчинити суду першої інстанції, задовольнивши в цій частині позов.

Проте, районний суд дійшовши таких же висновків щодо дійсних обставин спору, вчинив протилежне щодо правової долі позову і безпідставно відмовив у ньому.

У звязку з цим, виписаний висновок судової колегії слід оформити рішенням апеляційної інстанції, попередньо скасувавши рішення суду першої інстанції.

Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, то колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи слідує, що 08 червня 2015 року ОСОБА_8 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_9, відповідно до якого заповідав все майно, що належить чи буде належати йому де б воно не було та з чого б воно не складалося, а також все те, на що він за законом буде мати право ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.109).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_8 помер 09 червня 2015 року (том 1 а.с.106).

15 червня 2015 року за заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини за заповітом заведено спадкову справу №14/2015 (том 1 а.с.104-129).

10 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса із заявою, в якій, посилаючись на відсутність документа, що підтверджує право власності на нерухоме майно, просила видати їй постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії (том 1 а.с.117).

Цього ж дня приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_9, винесено постанову про відмову ОСОБА_3 у вчинені нотаріальної дії, з тих підстав, що позивачем не було подано правовстановлюючого документу, яким би підтверджувалося, що дійсно ОСОБА_8 належить квартира АДРЕСА_1 (нова назва Погранична) в місті Миколаєві (том 1 а.с.119).

В подальшому, із заявою про прийняття спадщини, яку зареєстровано у книзі вхідної кореспонденції 21 грудня 2015 року за №305/02-14 звернувся ОСОБА_5П.(том 1 а.с.122,129).

Відповідно до вимог ст.ст.1217,1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання права на спадщину задоволенню не підлягають.

Звертаючись із позовом про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, позивач не довела, що втрачена можливість щодо оформлення цього права у нотаріальному порядку. Не вбачається таке і з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а тому у задоволенні вищевказаної вимоги слід відмовити саме з вказаних причин.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в межах її доводів, на підставі ст.308 ЦПК України, підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 листопада 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 26 грудня 2016 року, - скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі продажу нерухомого майна №344 - квартири АДРЕСА_1 (натепер вулиця Погранична) в місті Миколаєві, який укладено на Товарній Біржі «Сангай» 15 червня 1999 року, між покупцем ОСОБА_8 та продавцями ОСОБА_6 і ОСОБА_7.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_10