Справа № 749/583/17
Номер провадження 2/749/191/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2017 р. м. Сновськ

Щорський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого-судді Чигвінцева М.С.

секретаря Скорої Л.О..,

за участі представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сновськ справу за позовом ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2. про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги наступним.

27.12.2005 року між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого їй було надано кредит у розмірі 9100.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Так, станом на 30.04.2017 року заборгованість становить 34297 грн. 68 коп. , яка складається з наступного:

- заборгованість за кредитом- 9094 грн. 68 коп.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом- 23093 грн. 59 коп.;

- штраф(фіксована частина)- 500 грн. 00 коп.;

-штраф ( процентна складова)- 1609 грн. 41 коп.

Від відповідача 07.07.2017 року на адресу суду надійшло клопотання про витребування доказів, а саме витребувати в ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» копію кредитної картки, що була видана ОСОБА_2 для користування на підставі укладеного договору б/н від 27.12.2005 року, дані про строк дії картки належним чином підтверджені. Також відповідачем була надана заява про застосування строку позовної давності, виходячи з наступного. В 2005 році відповідачка отримувала кредитну картку від Відповідача з кредитним лімітом у сумі 3 250,00 гривень і деякий час користувалась нею. В 2009 році кредитний ліміт було підвищено.

Вона користувалась кредитною карткою, як отримуючи з неї гроші так і поповнюючи її систематично приблизно раз на місяць. В 2012 році термін картки закінчив свою дію, але картка продовжувала працювати. В 2013 році її викликали до банківської установи з пропозицією реструктуризувати якусь заборгованість, але яку саме вона так і не зрозуміла. Стара картка була в неї вилучена, а видано нову і пояснено, що на неї вона повинна була перераховувати заборгованість. Повинен був бути підписаний договір реструктуризації заборгованості, який так підписаний ними не був, оскільки Банк відмовився це робити. Карткою з тих пір вона не користувалась і гроші не вносила оскільки не зрозуміло яка була заборгованість, на якій підставі вона виникла. Останній платіж нею на карту було проведено 20.09.2013 року після чого картка була в неї вилучена працівниками Банку (Позивача).

Тобто, договір б/н від 27.12.2005 року припинив свою дію в 2012 році, після того як закінчився термін її дії та картка була в неї вилучена. Інших договорів між ними не укладалось. Оскільки строк дії договору б/н від 27.12.2005 року сплив, а позов про стягнення суми боргу був заявлений після спливу строку позовної давності в три роки, є всі підстави відмовити Позивачу в задоволенні позову повністю.

Від позивача 04.09.2017 року на адресу суду надійшло пояснення на заперечення позову відповідача, в якому вказали, що обставини на які відповідач посилається в своєму запереченні не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Просять позов задовольнити.

14.09.2017 року від відповідача надійшло пояснення, згідно якого відповідач не згоден з обставинами викладеними в поясненні позивача, виходячи з наступного. Позивач зазначає в своїх поясненнях, що «..По договору № б/н від 27.12.2005 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 9100 грн...».

Зазначене не відповідає дійсності, оскільки 27.12.2005 року був встановлений кредитний ліміт лише в розмірі 3250 грн. (далі - згідно з виписки з особового рахунку наступні дати збільшення кредитного ліміту:

10.12.2009 - розмір кредитного ліміту збільшений до 3900грн.

10.06.2010 - до 5200 грн.

27.09.2010 - до 6200 грн

29.09.2010 - до 9100 грн.

ОСОБА_3 в розмірі 9100грн - наданий не був. Тобто, в подальшому був, але це здійснювалось поступово протягом декількох років.

Позивач в поясненнях вказує, що ним у якості доказів надано копію кредитного договору. Вказане не відповідає дійсності, оскільки єдиного документу під назвою Договір між сторонами не укладалось, такого документу Позивачем до справи не надавалось.

Щодо так званого доказу як розрахунок кредитної заборгованості. Вважає, що такий документ, який є одностороннім, складається Позивачем на власний розсуд не є належним доказом у цій справі.

Звертає увагу суду на те, що згідно з п.1.5 ст.1 Закону України "О платежных системах и переводе средств в Украине": "документ за операцією із застосуванням електронних платіжних засобів -документ, що підтверджує виконання операції із використанням електронного платіжного засобу, на підставі якого формуються відповідні документи на переказ чи зараховуються кошти на рахунки; "

Згідно з п.1 Розділу VII Положення:

"Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів та інші документи, що застосовуються в платіжних системах для платіжних операцій з використанням електронних платіжних засобів, можуть бути в паперовій та/або електронній формі. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів і їх оброблення визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, установлених нормативно-правовими актами Національного банку. "

Згідно з п.4 Розділу VII Положення: "Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. "

Пункт 8 Розділу VII Положення передбачає,що: "Емітенти зобов'язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов'язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України.

Наголошує на тому, що не Позивач, а Відповідач надав суду виписку по рахунку в той час як Позивач надав лише незрозумілий розрахунок боргу і вважає це належним доказом.

Також наголошує на тому що Позивач не надав довідку про видачу карток. Згідно з довідкою отриманою Відповідачем ОСОБА_4 по рахунках за 11.09.2017 року є два рахунки (які співпадають з номерами карток), а саме:

219971 це рахунок відкритий на імя Відповідача ОСОБА_5 рахунок з кредитним лімітом 9100 грн.(він же КАРТА- Строк дії закінчився 12/12, тобто у грудні 2012 року.

253008 - це НЕ ОСОБА_3, а карта для виплат (тобто дебетова), вона діє до 02/18. Більше рахунків Відповідач немає.

карта 511183 - «позначена в заблокованих картах» - вона не АКТИВОВАНА, ТОБТО НЕДІЙСНА

Зважаючи на це в довідці по рахункам, виданою Позивачем вказана карта 219971, строк дії якої закінчився в грудні 2012 року

Наголошує на тому, що Позивач вважає, що правовідносини між сторонами спору щодо повернення сум отриманого кредиту продовжились випуском ним карти 511183, проте це не відповідає дійсності.

Так, Позивач посилається на той факт, що 31.08.2012 года «...Відповідач здійснив погашення заборгованості на останню перевипущену карту...».

Проте, згідно з наданою суду Відповідачем випискою по рахунках, призначенням платежу було «ПЕРЕВОД ЛИЧНЫХ СРЕДСТВ с карты 7777 **** **** 8610 на карту 4149 **** **** 1183, ПОПОЛНЕНИЕ КАРТОЧНОГО СЧЕТА». А це зовсім не підтверджує того, що Відповідач погашав заборгованість за кредитом.

Більше того, рух коштів по перевипущеній карті 511183 закінчується 02.09.2012 року, що також відображено у виписці по рахунках. В даний час карта неактивна, заблокована і недійсна.

Особливу увагу суду звертає на наступний момент.

Згідно з письмовими поясненнями Позивача «... Згідно п.2.1.1.2.12 у разі закінчення строку дії карта продовжується на новий строк (щляхом надання Клієнту карти з новим строком дії) .... И далі...». ОСОБА_6 зазначає, що Відповідач виявив бажання на пере випуск карти (не зазначеної якої і для чого) для чого і звернувся до Банку. Дата звернення в банк (згідно з копією Анкети-заяви, наданої банком) це 27.04.2012 року.Проте строк дії карти 219971 закінчується в останній день 2012 року. Тому спростовується версія Позивача про таку послідовність подій як він описує. Карта, яку він намагається видати за кредитну видавалася Відповідачу не в 2013 році(вона помилково зазначила спочатку саме цей рік оскільки точно не памятає)а в 2012 році. І ця карта призначалася не для продовження кредитних правовідносин а для інших цілей.

Наполягає на тому, що правовідносини з приводу отриманого кредиту закінчилися закінченням строку дії карти 219971, що підтверджується відповідним доказами у справі ( випискою по рахунках, з якої вбачається «привязка рахунку саме до цієї карти, що 39,97грн. було перераховано з дебетовой карти, скриншотами, заявою анкетою від 2012 року з якої вбачається що карта була випущена під час дії іншої кредитної карти, тощо).

Тому є всі підстави вважати що правовідносини з приводу кредиту між сторонами спору припинилися наприкінці 2012 початку 2013 року.

Вказане підтверджується також тим, що Позивач, розуміючи що ним пропущено строк позовної давності зробив два платежі про що нею докладно зазначалося в початковому поясненні.

Згідно з ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Наголошує на тому, що нею протягом строку позовної давності не вчинялося жодних дій, а тому є всі підстави стверджувати, що строк давності не переривався.

Крім того, звертає увагу суду на те, що у випадку не пропущення Позивачем строку позовної давності розрахунок заборгованості зроблений ним невірно, оскільки:

-9064,68 грн. - заборгованість за кредитом;

-9822,25 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом ( з дати подачі позовної заяви Позивачем розраховано на протязі 3 років до моменту подачі позову, тобто з 18.05.2014 по 18.05.2017 року

-Штраф ( фіксована частина) у розмірі 500,00 грн.

Інші нарахування, зроблені позивачем, виходять за межами позовної давності в 3 роки, а тому є безпідставними. Просить відмовити в позові в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні просив в позові відмовити в повному обсязі, оскільки нарахування, зроблені позивачем, виходять за межами позовної давності в 3 роки, а тому є безпідставними.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

27.12.2005 року між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого їй було надано кредит у розмірі 9100.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно копії довідки наданої позивачем від 11.09.2017 року ОСОБА_2 має два рахунки:

219971 це рахунок відкритий на імя відповідача. ОСОБА_5 рахунок з кредитним лімітом 9100 грн.(тип рахунку - картка універсальна) . Строк дії закінчився 12/12.

253008 ( тип рахунку картка для виплат). Строк дії до 02/18., що свідчить, що дана картка не є кредитною. В довідці по рахункам, виданою Позивачем вказана карта 219971, строк дії якої закінчився 12 грудня 2012 року.

За кредитним договором, відповідно до ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ст. 526, ст. 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов'язання припиняється його належним виконанням.

Згідно ст.ст. 610 ,611, 625 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Разом з тим, статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 6-2469цс16).

Як вбачається з матеріалів кредитний договір був укладений 27 грудня 2005 року.

Верховний Суд України у своїй постанові від 29.06.2016 по справі № 6-1188цс16 висловив правову позицію, згідно з якої визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530,631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Висновок Верховного Суду України, щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів (ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України).

Згідно з положень ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки відповідачка заявила клопотання про сплив строку позовної давності, а тому оскільки встановлено, що перебіг строку позовної давності по всіх платежах за укладеним кредитним договором закінчився 2016 року (трирічний строк передбачений ст. 257 ЦК України), позивач звернувся до суду з даним позовом 25.05.2017, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений для стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 27.12.2005 року і клопотання відповідача про його застосування підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, 1054 ЦК України, ст.ст. 3-6, 10, 11, 15, 31, 213-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області через Щорський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.С. Чигвінцев