Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргоюОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до наказу від 14 квітня 2010 року № 127-к його з 15 квітня 2010 року було прийнято на посаду начальника сектора логістики управління закупівлі нафти та нафтопродуктів департаменту закупівлі та реалізації нафти і нафтопродуктів Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України»).

Відповідно до наказу від 10 жовтня 2012 року № 207-к його було переведено на посаду головного фахівця відділу обліку нафти і нафтопродуктів управління обліку нафти і нафтопродуктів та логістики НАК «Нафтогаз України».

Наказом НАК «Нафтогаз України» від 1 липня 2014 року № 158 «Про затвердження змін до штатного розпису апарату Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» було ліквідовано відділ обліку нафти і нафтопродуктів в управлінні обліку нафти і нафтопродуктів та логістики НАК «Нафтогаз України».

7 липня 2014 року його було ознайомлено із попередженням про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням посади «головний фахівець відділу обліку нафти і нафтопродуктів управління обліку нафти і нафтопродуктів та логістики», відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом від 4 вересня 2014 року № 250-к його було звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_5 вважав своє звільнення незаконним, а тому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 4 вересня 2014 року № 250-к про його звільнення; поновити його на посаді головного фахівця відділу обліку нафти і нафтопродуктів управління обліку нафти і нафтопродуктів та логістики ПАТ «НАК «Нафтогаз України»; стягнути з відповідача на його користь 228 835 грн 05 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 8 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року без утримання податку та інших обов'язкових платежів та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано незаконним наказ ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 4 вересня 2014 року № 250-к про звільнення ОСОБА_5 з посади головного фахівця відділу обліку нафти і нафтопродуктів управління обліку нафти і нафтопродуктів та логістики ПАТ «НАК «Нафтогаз України» згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Поновлено ОСОБА_5 на посаді головного фахівця відділу обліку нафти і нафтопродуктів управління обліку нафти і нафтопродуктів та логістики ПАТ «НАК «Нафтогаз України». Стягнуто з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_5 196 717 грн 85 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 8 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року без урахування податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають утриманню. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову ОСОБА_5 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції правильно виходив із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що відповідно до наказу від 14 квітня 2010 року № 127-к ОСОБА_5 з 15 квітня 2010 року було прийнято на посаду начальника сектора логістики управління закупівлі нафти та нафтопродуктів департаменту закупівлі та реалізації нафти і нафтопродуктів НАК «Нафтогаз України».

Відповідно до наказу від 10 жовтня 2012 року № 207-к ОСОБА_5 було переведено на посаду головного фахівця відділу обліку нафти і нафтопродуктів управління обліку нафти і нафтопродуктів та логістики НАК «Нафтогаз України».

Наказом НАК «Нафтогаз України» від 1 липня 2014 року № 158 «Про затвердження змін до штатного розпису апарату Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» було ліквідовано відділ обліку нафти і нафтопродуктів в управлінні обліку нафти і нафтопродуктів та логістики НАК «Нафтогаз України», у зв'язку з чим 7 липня 2014 року позивача було ознайомлено із попередженням про наступне вивільнення - у зв'язку із скороченням посади «головний фахівець відділу обліку нафти і нафтопродуктів управління обліку нафти і нафтопродуктів та логістики», відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а. с. 37, т. 1).

Крім того, як вбачається з вищезазначеного попередженням про наступне вивільнення, позивачу було повідомлено, що у зв'язку з відсутністю в апараті НАК «Нафтогаз України» роботи, яка б відповідала його професії та спеціальності, адміністрація компанії не має можливості запропонувати переведення на іншу посаду.

За поданням голови правління відповідача від 22 серпня 2014 року первинній профспілковій організації запропоновано надати згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_5 за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 134, т. 1).

Відповідно до витягу з протоколу № 82 засідання профспілкового комітету працівників апарату НАК «Нафтогаз України» від 1 вересня 2014 року було розглянуто вищезазначене подання та надано згоду на розірвання трудового договору з головним фахівцем відділу обліку нафти і нафтопродуктів управління обліку нафти і нафтопродуктів та логістики НАК «Нафтогаз України» - ОСОБА_5

У подальшому на підставі наказу НАК «Нафтогаз України» від 4 вересня 2014 року № 250-к ОСОБА_5 було звільнено з роботи згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників (а. с. 133, т. 1).

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та від 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1, 3 ст. 492 цього Кодексу передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що звільнення ОСОБА_5 відбулося з порушенням порядку, встановленого законодавством, оскільки відповідач не з'ясував, чи не мав позивач переважного права залишення на роботі. Також встановлена і визнавалася представниками відповідача та обставина, що протягом періоду - з дня попередження ОСОБА_5 про наступне вивільнення та до моменту звільнення - вакантні посади (інша робота) на підприємстві існували, однак вони не були запропоновані позивачу взагалі.

Указане свідчить про порушення трудових прав позивача, що є підставою для його поновлення на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Скасовуючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, оскільки трудову книжку із записом про звільнення ОСОБА_5 отримав 8 вересня 2014 року, а з позовом до суду звернувся 31 серпня 2015 року.

Однак такий висновок апеляційного суду не відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам КЗпП України.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року скасувати, рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак Головуючий Судді: