АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/1191/17 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю секретаря Котлярової М.Ю.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна та вселення, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 треті особи: ОСОБА_3 приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна та вселення, та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 третя особа: ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням ,-

встановила:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у лютому 2015 року він дізнався, що право власності, на раніше належну йому 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 12 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 зареєстровано за ОСОБА_5 Однак, він жодних договорів щодо відчуження належної йому частини у праві власності на квартиру не укладав. У зазначену у договорі дату - 12 жовтня 2011 року перебував за межами м. Харкова, що унеможливлювало укладення будь-яких договорів за його участі. В зв'язку з тим, що відповідно до договору дарування від 05.03.2016 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_6 просив витребувати з чужого незаконного володіння 1/4 частину квартири АДРЕСА_2. Зазначив, що при визнанні недійсним договору дарування від 12.10.2011 року майно може бути ним витребуване від особи - добросовісного набувача, як особою яка не є стороною недійсного правочину шляхом подання віндикаційного позову.

Просив визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_3, укладеного 12.10.2011 року між ними, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, витребувати від ОСОБА_6 на його користь з чужого незаконного володіння 1/4 частину спірної квартири та вселити його у квартиру АДРЕСА_3.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування частини квартири АДРЕСА_3, укладеного 12.10.2011 року між ним, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, витребування від ОСОБА_6 на його користь з чужого незаконного володіння 1/4 частину спірної квартири та вселення його до квартиру. Позов обґрунтував тим, що йому на праві спільної часткової власності належало 1/4 частина квартири АДРЕСА_2. У травні 2015 року дізнався, що начебто 12 жовтня 2011 року він подарував своїй матері ОСОБА_5 належну йому 1/4 частину вказаної квартири. Жодних договорів щодо відчуження належної йому частини у праві власності на квартиру він не укладав, у період укладання вказаного договору перебував за межами м.Харкова на змаганнях.

В свою чергу відповідач ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічним позовом. В обґрунтування якого зазначила, що на підставі договору дарування від 05 березня 2016 р. вона стала власником квартири АДРЕСА_2. У спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які не є членами її сімї та в квартирі не проживають, забезпечені житлом у іншому місті. Тягар утримання квартири повністю покладено на неї, відповідачі не здійснили жодного платежу за нараховані обовязкові витрати за комунальними послугами та не приймають участі в утриманні квартири. Як власник вона наділена правом використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Просила визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №19 в будинку №120 по вул. Миру у м. Харкові.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою № 19 в будинку № 10 по вулиці Миру у м. Харкові. Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору по 275,60 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, а у задоволені зустрічного позову ОСОБА_6 відмовити. Посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування скарги зазначив наступне. Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що факт не підписання спірного договору дарування ОСОБА_3 міг бути спростований шляхом експертного дослідження почерку. Однак, оригінал договору дарування від 12.10.2011 року ні приватним нотаріусом, ні відповідачами у справі до суду першої інстанції наданий не був. Даний факт унеможливлює проведення почеркознавчої експертизи. Судом першої інстанції не були прийняті до уваги положення ст. 147 ч.6 ЦПК України. Посилаючись в оскаржуваному рішенні як на підставу для відмови у задоволені позову на географічну близькість м. Харкова та м. Києва суд першої інстанції безпідставно зазначив те, що є загальновідомим реальна можливість дістатися із м. Києва до м. Харкова менш ніж за 12 годин. Судом першої інстанції не була надана належна оцінка усім доказам по справі, у звязку з чим висновки суду є передчасними.

ОСОБА_4 не погоджуючись з рішенням суду також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, а у задоволені зустрічного позову ОСОБА_6 відмовити. Посилався на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Обґрунтовуючи скаргу зазначив, що суд першої інстанції безпідставно посилався на те, що позивач мав можливість довести свої вимоги виключно експертним висновком. Згідно норм чинного законодавства суди мають оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів і їх співвідношенню. Суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги, як доказ перебування ОСОБА_4 за межами м. Харкова у день підписання спірного договору довідку видану Федерацією дзюдо України, згідно якої ОСОБА_4 з 5 по 17 жовтня 2011 року приймав участь у навчально-тренувальному зборі національної збірної команди України з підготовки до чемпіонату світу серед юніорів на базі ДЮСШ "Юний спартаківець" в м. Києві. Підготовка до відповідних спортивних заходів проводиться за суворим графіком, при якому члени збірної команди не можуть покидати територію на якій проводиться підготовка.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених ст.61 ЦПК України випадків. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не довели належними та допустимими доказами факт відсутності їх у м.Харкові на час укладання спірного договору та не підписання ними договору дарування від 12.10.2011 року, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_4 було набуто нею на законних підставах, а тому, з урахуванням положень ст.ст.317,383,391 ЦК України позов ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірною квартирою про є обґрунтованими.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з одного боку та ОСОБА_5 з іншого укладено договір дарування посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий № 6309.

Згідно до вказаного договору ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 подарували 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 (а.с. 74).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частиною 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою і шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України п.4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як на підставу недійсності договору дарування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зокрема, посилається на те, що на момент підписання договору дарування від 12.10.2011 року вони були відсутні у м.Харкові, що унеможливлює укладання вказаного договору. Зазначає, що підписи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у спірному договорі їм не належать.

Відповідно до п. 1 договору дарування від 12.10.2011 ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 передали безоплатно у власність ОСОБА_5 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 цей дар прийняла.

Вказаний договір у встановленому законом порядку був складений з додержанням норм чинного законодавства, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 747.

Главою 55 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо договору дарування, передбачено лише два випадки нікчемності договору дарування - ч.3 ст.719 ЦК України щодо недоліків письмової форми договору, та ч.4 ст.720 ЦК України щодо укладення договору дарування уповноваженою особою.

Інших випадків нікчемності (недійсності згідно закону) такого правочину як договір дарування законодавством не передбачено.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4, ОСОБА_3 не підписували спірний договір дарування та у них було відсутнє волевиявлення на його укладання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачами документи про відрядження, медична довідка та довідка про перебування на спортивних зборах не можуть свідчити про вчинення підпису на договорі дарування іншою особою від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та відсутність вказаних осіб 12 жовтня 2011 року у м. Харкові при укладанні договору дарування, оскільки відстань між м. Харків та м. Київ можливо подолати менш ніж за 12 годин.

Також колегія суддів враховує, що до укладання договору дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 13.05.2011 року був укладений договір про визначення розміру часток у праві власності на спірну квартиру. Зазначена обставина свідчить про їх бажання розпорядитись своєю часткою у спірній квартирі.

Доводи апелянтів про те, що підпис у спірному договорі їм не належить є безпідставними та не підтверджені належними доказами, оскільки для встановлення належності підпису певній особі необхідні спеціальні знання. Позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було у встановленому законом порядку заявлено клопотання про призначення та проведення відповідної експертизи.

Суд позбавлений можливості самостійно встановити відповідність підпису у спірному договору ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Згідно зі ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Із довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку виданої 29.09.2016 року дільницею № 47 КП "Жилкомсервіс" вбачається, що у квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Таким чином, факт реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_5 позбавляє ОСОБА_6 у повному обсязі володіти, розпоряджатися та користуватись належним їм майном.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, щодо невідповідності висновків суду обставинам справи не відповідають матеріалам справи, не підтверджені доказами, а тому підлягають відхиленню.

Підстав для скасування, зміни рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді