У Х В А Л А

22 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представниками ОСОБА_4, ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2016 року рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково: поновлено ОСОБА_6 на посаді начальника комерційного відділу - заступника начальника виробничого підрозділу Жмеринська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з 26 квітня 2016 року; стягнуто з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача 28 178, 52 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1000 грн у відшкодування моральної шкоди; допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 7 551, 10 грн; в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 2 315, 04 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» відхилено, рішення апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2016 року залишено без змін.

У лютому 2017 року до Верховного Суду України звернулось публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» із заявою, поданою представниками ОСОБА_4, ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року з підстави передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме пункту 4 статті 40 та статті 235 КЗпП України .

На підтвердження зазначеної підстави представниками публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - ОСОБА_4, ОСОБА_5 надано ухвали Верховного Суду України від 14 лютого 2007 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року, в яких, на їх думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, встановивши, що 17 грудня 2015 року ОСОБА_6 з 13.00 год. залишив роботу з дозволу керівництва у зв'язку з хворобою дитини і був відсутній на роботі цього дня з 13.00 до 17-15 год. з поважних причин, а також те, що наказ про звільнення позивача видано не уповноваженою на те особою, дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог частини 1 статті 40, статті 235, частини 1 статті 2371 КЗпП України.

Разом з тим, у наданих для порівняння ухвалах:

- Верховного Суду України від 14 лютого 2007 року, суд касаційної інстанції, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди з огляду на те, що позивачка 19 січня 2004 року з 11.00 до 14.00 години перебувала у лікувальній установі, що підтверджено довідкою, однак до роботи повинна була приступити о 15.00 годин у другу зміну, а тому невихід позивачки на роботу вважав як прогул без поважних причин;

- Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року, суд касаційної інстанції, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на те, що позивач 11 грудня 2014 року з 12.00 до 16.00 годин перебував на прийомі у лікаря, проте доказів про поважність причин відсутності на роботі з 8.30 до 12.00 годин та з 16.00 до 17.00 годин не надав, про причини відсутності на роботі не повідомив.

Отже, в судовому рішенні, наданому заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлені різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представниками ОСОБА_4, ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко