Номер провадження: 22-ц/785/2355/17
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

09.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Черевка П.М., Артеменка І.А.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

В провадженні суду з 28.08.2015р. знаходилася справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою суду від 21 грудня 2016 року вказану позовну заяву було залишено без розгляду.

На зазначену ухвалу суду ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу для подальшого розгляду до Приморського районного суду м. Одеси.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ст. 311 ЦПК України, однією з підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Залишаючи позовну заяву без розгляду на підставі ч.3 ст. 169 та п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, суд виходив з того, що належним чином повідомлений позивач неодноразово в судові засідання не з'являвся.

При цьому суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків послався на наступне.

Так, в судове засідання призначене на 18 травня 2016 року представник позивача та відповідач не з'явилися, про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується розпискою та поштовим повідомленням (а.с. 130, 131).

30 червня відбулось слухання справи, до суду надійшли уточнення позову (а.с.134). Відповідач у судове засідання не з'явилась.

05 серпня та 26 жовтня 2016 року сторони в судове засідання не з'явились про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується розпискою та поштовим повідомленням (а.с. 138, 141, 139, 142). Від представника позивача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності №1278/13 від 26.07.2013 року (а.с.121) до суду було надано клопотання 26.10.2016 р. про перенесення розгляду справи на іншу дату, у зв'язку з занятістю по іншій справі, але суду не було надано доказів на підтвердження.

Повторно, в судове засідання призначене на 21 грудня 2016 року представник позивача не з'явився. Про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи (а.с.146).

Згідно ч.1 ст. 44 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа.

Таким чином, позивача було повідомлено належним чином про розгляд справи в порядку передбаченим ст.ст.74-77 ЦПК України. Однак він не з'явився по повторному виклику і не повідомив суд про причини неявки. Заява про розгляд справи за його відсутністю не надходила.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач з клопотанням, відповідно до п. 3 частини першої ст. 169 та п. 3 частини першої ст. 207 ЦПК України, про розгляд справи за його відсутності не звертався.

Таким чином, позивач повторно не з'явились в судове засідання, що свідчить про зловживання процесуальними правами сторони по справі.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав і обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи таку зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставити лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У рішенні Європейського Суду від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення позивачем своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразились у відсутності інтересу до поданого до суду позову, що привело до затягування судового розгляду справи.

Враховуючи неодноразову та послідовну неявку представника позивача в судове засідання, а також вимоги ст.157 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи протягом розумного строку, суд вважає необхідним залишити позовну заяву без розгляду.

Проте такий висновок суду першої інстанції не узгоджується з матеріалами справи та не відповідає вимогам чинного процесуального законодавства.

Так, за змістом ч. 3 ст. 169 та п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання й від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

За вимогами ст. 1 ЦПК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує суд сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, зокрема, щодо обов'язку довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, попереджувати про наслідки вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках, за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014р. за №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

Оцінюючи правову та фактичну складність справи, слід враховувати, зокрема, наявність обставин, що утруднюють розгляд справи; кількість співпозивачів, співвідповідачів та інших учасників процесу; необхідність проведення експертиз та їх складність; необхідність допиту значної кількості свідків; участь у справі іноземного елемента та необхідність з'ясування і застосування норм іноземного права.

Оцінюючи поведінку заявника, а також осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, слід звернути увагу на те, що не можна покладати відповідальність за тривалий розгляд справи використання ними процесуальних засобів, передбачених законодавством, для здійснення свого захисту, зокрема, у зв'язку зі зміною позовних вимог, вивченням матеріалів справи, заявленням клопотань, оскарженням ухвалених судових рішень. Разом із тим слід взяти до уваги факти невиконання ними процесуальних обов'язків, наприклад, ненадання чи надання з порушенням строку, передбаченого ЦПК, доказів у справі; неодноразові неявки в судове засідання без поважних причин, якщо це призвело до порушення розумного строку судового розгляду.

Оцінюючи поведінку органів державної влади (насамперед суду), слід враховувати своєчасність призначення справи до судового розгляду; проведення судових засідань у призначений час; строки виготовлення суддею мотивованого судового рішення та направлення його особам, які брали участь у справі; повноту здійснення суддею контролю за виконанням працівниками апарату суду своїх службових обов'язків, у тому числі щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про дату та місце судового засідання; своєчасне виготовлення журналу судового засідання та протоколу про окремі процесуальні дії; повноту і своєчасність прийняття суддею заходів щодо учасників процесу та інших осіб у сфері здійснення правосуддя, направлених на недопущення їх процесуальної недобросовісності і процесуальної тяганини у справі, зокрема, щодо контролю за строками проведення експертизи; своєчасну видачу виконавчого документа та направлення його до органу, уповноваженого виконати судове рішення.

Оцінюючи характер процесу та його значення для заявника, слід враховувати важливість предмета розгляду та ступінь ризику для заявника, наприклад, якщо йдеться про справи, що потребують оперативного прийняття рішення; трудові справи; справи, що пов'язані зі станом здоров'я заявника; справи щодо опіки над дітьми тощо.

Відповідно до правових позицій ВС України розумний строк визначається у кожній конкретній справі з урахуванням справедливого і своєчасного її розгляду, складністю справи; поведінкою заявника: процесуальними діями суду, але не більше строку, визначеного частиною першою статті 157 ЦПК При цьому, якщо в одному провадженні об'єднані вимоги, для одних з яких законом установлений строк розгляду в один місяць, а для інших - у два місяці, справа підлягає розгляд) : вирішенню в розумний строк, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі (п. 36 постанови Пленуму Верховного Суду України "Прозастосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 р. № 2).

Позовна заява ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подана 28.08.2015р., перше засідання призначено на 10.11.2015р. (засідання перенесено у зв'язку з неотриманням позовної заяви Боржником) а.с.122, інші судові засіданні призначались на 24.12.2015р (перенесено так як суд довідався, що ОСОБА_3 змінила прізвища на ОСОБА_3) а.с.126, 18.03.2016р. (відповідно до довідки секретаря суддя знаходилась у нарадчій кімнаті, справа не розглядалась) а.с. 129, 18.05.2016р. (відповідно до довідки секретаря (а.с.132) сторони не з'явились), 30.06.2016р. (перенесено у зв'язку з неповідомленням Боржника), 05.08.2016р. (відповідно до довідки секретаря (а.с.140) сторони не з'явились), 26.10.2016р. (відповідно до довідки секретаря (а.с.145) сторони не з'явились), 21.12.2016р. позовна заява залишена без розгляду.

Колегія суддів вважає, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд не прийняв до уваги те, що ще 28.08.2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з вказаним вище позовом. Справа призначалася до судового розгляду неодноразово, розгляд відкладався, в тому числі у зв'язку з неявкою сторін. По суті справа в період з 28.08.2015р. по 21.12.2016р. не розглядалася, ухвала про продовження розгляду справи не виносилась.

Посилання суду на те, що саме представник позивача затягував розгляд справи та не з'являвся в судові засідання призначені на 18 травня та 05 серпня 2016 року, спростовуються поясненнями представника апелянта, якій стверджував, що він в ці судові засідання з'являвся, ходом справи цікавився постійно, про що свідчать його розписки щодо повідомлення на наступні судові засідання, написані ним саме в день та час цих судових засідань (а.с.133, 141).

Зауваження на довідки секретаря судового засідання ним не могли бути подані, так як це не передбачено чинним процесуальним законодавством.

26 жовтня 2016 року він дійсно в судове засідання не з'явився так як ним до суду було надано клопотання від 26.10.2016р. про перенесення розгляду справи на іншу дату, у зв'язку з зайнятістю по іншій справі.

В якості доказу на підтвердження поважності причини неявки, представником Банку було надано до суду апеляційної інстанції рішення господарського суду Одеської області від 26.10.2016р., з якого вбачається, що ОСОБА_4 дійсно приймав участь у розгляді справи по суті як представник Банку.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що право на доступ до суду не є абсолютним і може бути обмежено рішеннями суду.

Однак, застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

Ст.6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на меті гарантію не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних.

Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий суд.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, судом першої інстанції не було в достатній мірі враховано право позивача на доступ до суду, на розгляд справи у розумні строки.

Враховуючи, що при розгляді справи та постановленні оскарженої ухвали суду були порушені вимоги ЦПК України, колегія суддів вважає, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 311 ЦПК України вказана вище ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи по суті.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303-304, 307, 311, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року скасувати, справу направити до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду справи по суті.

Ухвала апеляційного суду наб ирає законної сили з моменту її проголошення, подальшому оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: І.А. Артеменко

П.М. Черевко