Провадження №2/522/4612/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року Приморський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації м.Одеси, Приватний нотаріус ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, що був уточнений, у якому просить визнати недійсним правочин договір дарування, серія та номер: реєстраційний № 67, виданий 23.01.2016 року, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 на дарування 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_2; у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно скасувати номер запису про право власності 12988800 від 23.01.2016 року та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27911076 від 23.01.2016 р. приватний нотаріус ОСОБА_4, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, наполягає на його задоволенні та просить задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 надала до суду заперечення, відповідно до якого з позовом не погодилася, оскільки договорі дарування був укладений відповідно до вимог діючого законодавства, просила справу розглядати за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не зявився, сповіщався належним чином, причини неявки не повідомив.

Третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_4до суду не зявилася, повідомлялася належним чином, надала до суду заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності.

Представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації м.Одеси надав до суду заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності, позовну заяву підтримав та просив суд винести рішення в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5

Вислухавши пояснення позивача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Підстави набуття права власності закріплені в ст. 328 ЦК України, а саме, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно вимогам ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимогам ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 718-719 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування від 23.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за № 67, відповідач ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається зі змісту зазначеного договору дарування, ОСОБА_2 перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передав безоплатно у власність ОСОБА_3 1/2 частини вищезазначеної квартири.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно з частинами другою та третьою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Звертаючись до суду з позовом в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 позивач не вказує в чому саме порушення прав дитини, а лише посилається на відсутність дозволу органу опіки та піклування. При цьому, суд звертає увагу на те, що право проживання дитини не припинилося в результаті укладеної угоди.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства». Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Даної правової позиції дотримується також і Верховний Суд України в своїх постановах від 15 10.02.2016 року справа № 6-3005цс, від 11 травня 2016 року справа № 6-806 цс16, від 6 квітня 2016 року справа № 6-589цс16.

Отже, враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що підстав для задоволення позову не має.

Крім того, право на предявлення позову про визнання договору недійсним мають сторони договору або особи, права яких були порушені у звязку з укладенням цих договорів.

Позивач не був стороною нотаріально посвідченого договору дарування від 23.01.2016 року, але вважає, що були порушені права ОСОБА_5, в інтересах якого він дії як його батько.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав при зверненні до суду, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації м.Одеси, Приватний нотаріус ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м.Одеси. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя 18.09.2017