Справа № 192/3265/16-ц
Провадження № 2/192/102/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"27" лютого 2017 р. Солонянскьий районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Щербини Н. О.,
за участю секретаря судового засідання Савчукової В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт ОСОБА_1 позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики,
Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів за договором позики.
На обґрунтування позовних вимог зазначили, що 20 листопада 2012 року між ОСОБА_6, який є чоловіком позивачки та відповідачем ОСОБА_5 був укладений договір позики б/н, згідно п.1, п.2 якого він передав відповідачці грошові кошти в сумі 120 000 гривень 00 копійок готівкою безпосередньо при підписанні договору, що підтверджується розпискою відповідача про отримання грошових коштів, яка згідно п.4 договору зобовязалася повернути всю суму позики 01 вересня 2013 року. В порушення умов договору відповідач грошові кошти у визначений строк у розмірі 120 000 гривень 00 копійок не повернула, що свідчить про те, що відповідач в односторонньому порядку відмовилася від виконання зобовязання.
15 жовтня 2013 року ОСОБА_6 помер після тривалого лікування за кордоном. Про наявність договору між чоловіком позивачки та відповідачем ОСОБА_5, позивач ОСОБА_2 дізналася лише 01 листопада 2016 року від знайомого ОСОБА_1, зі слів якого їй стало відомо, що її чоловік ОСОБА_6 передав йому у вересні 2013 року оригінали договору позики та розписки, що стосувалися позики та попрохав ОСОБА_1 проконтролювати повернення грошових коштів в разі, якщо з ним щось станеться. В свою чергу ОСОБА_1 вважав, що зобовязаний виконати прохання товариша та повернути грошові кошти родині, яка передчасно втратила чоловіка та батька, не хотів засмучувати їх проблемами з борговим зобовязанням, декілька разів контактував з відповідачкою, яка погоджувалася з боргом, але не повертала його, у звязку з чим він вирішив розповісти все дружині свого покійного товариша - ОСОБА_2 У період зареєстрованого шлюбу позивачки з померлим народилися діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після смерті батька є також спадкоємцями померлого та отримали свідоцтва про право на спадщину від 15 грудня 2014 року. Оскільки ОСОБА_4, є малолітньою особою, то її представником являється мати - позивач у справі ОСОБА_2, згідно ст.242 ЦК України. Позивачі намагалися отримати грошові кошти від відповідачки як спадкоємці померлого, проте відповідачка не задовольнила їх вимоги.
Оскільки відповідачка в добровільному порядку відмовляється повернути грошові кошти, то позивачі змушені звернутися до суду з позовом про стягнення грошових коштів в сумі 365 576 гривень 18 копійок, з яких сума боргу за договором позики 120 000 гривень 00 копійок, неустойка у вигляді пені - 50 000 гривень 00 копійок, відсотки - 71 150 гривень 14 копійок та 3% річних за користування грошовими коштами 14 321 гривня 10 копійок, інфляційні збитки в розмірі 110 104 гривні 94 копійки.
В судове засідання позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с.34,35), не зявилися, про причину неявки суд не повідомили, у звязку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи у їх відсутність, оскільки їх інтереси в судовому засіданні представляє представник ОСОБА_7 з усіма повноваження сторони у справі на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 26 січня 2017 року (а.с.36,37).
Представник позивачів ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити в повному обсязі, пояснив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 працювали разом, та останньому було відомо про наявність договору позики, який був укладений між ОСОБА_6 та відповідачкою. ОСОБА_1 намагався самостійно отримати борг за договором, але відповідачка не повернула його до цього часу. Тому ОСОБА_1 передав договір дружині та дітям померлого. Представник позивачів вважає, що останні є спадкоємцями померлого ОСОБА_6, а тому право отримання боргу перейшло до них. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_5, яка про день та час розгляду справи повідомлена відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем свого проживання (а.с.35-35б, 47,48,49), та яка згідно довідки виконавчого комітету Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області зареєстрована, але не проживає, в с.Шестипілля по вул.Вишнева,18 Солонянського району Дніпропетровської області,звідки повістка про виклик до суду повернулася з відміткою «вибула», в судове засідання 27 лютого 2017 року не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомили, як не подала і заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують.
У звязку з неявкою у судове засідання відповідачки, суд у відповідності до ст.224 ЦПК України за згодою представника позивачів ухвалив здійснювати розгляд справи у порядку заочного провадження по наявним у справі доказах.
Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Вимогами частини 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
В судовому засіданні встановлено, що 20 листопада 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір позики, згідно якого відповідач отримала в борг грошові кошти в розмірі 120 000 гривень 00 копійок, готівкою безпосередньо при підписанні договору, що підтверджується розпискою відповідача про отримання грошових коштів (а.с.15),з терміном повернення до 01 вересня 2013 року, та згідно п.5 якого в разі прострочення повернення позики позикодавець має право нараховувати пеню в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.
Згідно свідоцтва про шлюб з 16 вересня 1989 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с.110), в період якого у них народилися спільні діти: донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19,20).
15 жовтня 2013 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БК №536043, виданим Генеральним Консульством України в Стамбулі (а.с.11). Після смерті останнього відкрилася спадщина, а спадкоємцями померлого є його діти та дружина (позивачі у справі), які отримали свідоцтва про право на спадщину від 15 грудня 2014 року (а.с.12,16-20) в розмірі по 1/3 частині кожному (а.с.12,13), а оскільки ОСОБА_4, є малолітньою особою, то її представником являється мати - позивач у справі ОСОБА_2, згідно ст.242 ЦК України.
Таким чином, судом встановлено факт отримання від позикодавця ОСОБА_6 грошових коштів в сумі 120 000 гривень в позику ОСОБА_5, що підтверджується письмовою розпискою позичальника, яка знаходиться у позивачів як спадкоємців позикодавця, що підтверджує факт невиконання відповідачем свого обовязку щодо повернення суми позики в строк до 01 вересня 2013 року, як на день настання строку виконання зобовязання відповідачем, так і на день смерті позикодавця ОСОБА_6 - 15 жовтня 2013 року (а.с.11).
Відповідно до ч.1 ст.608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Відповідно дост.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствахта право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Судом встановлено, що право на отримання позики за укладеним з відповідачкою договором не є таким, що нерозривно повязано з особою ОСОБА_6, який помер, а тому таке право входить до складу спадщини після його смерті.
Також судом було встановлено, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 в рівних частках є позивачі, а тому їм належить право вимоги за укладеним з відповідачкою договором позики.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.
Суд приходить до висновку, що в судовому засіданні було належними та допустимими доказами безспірно встановлено, що відповідач отримала грошові кошти в сумі 120 000 гривень, зобовязавшись в обумовлений в розписці строк до 01 вересня 2013 року повернути борг, що свідчить про наявність між сторонами договірного зобовязання, яке за формою та змістом відповідає вимогам ст.1046-1047 ЦК України та за яким сторони досягли домовленості за усіма суттєвими умовами договору, але свого зобовязання по сплаті коштів в установлений письмовим договором строк відповідач не виконала, у звязку з чим сума боргу підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку за рішенням суду, оскільки відповідно до ст.ст. 526,527,629 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином, в строки та порядку, визначеному законом чи договором, оскільки відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Згідно розрахунку позивачів станом на 10 листопада 2016 року, заборгованість за договором позики від 12 листопада 2012 року становить 365 576 гривень 18 копійок, з яких сума боргу за договором позики в розмірі 120 000 гривень 00 копійок, неустойка у вигляді пені в розмірі 50 000 гривень 00 копійок (розмір якої позивачі самостійно зменшили під час звернення з позовом до суду), відсотки в розмірі 71 150 гривень 14 копійок, та 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 14 321 гривня 10 копійок, інфляційні збитки в розмірі 110 104 гривні 94 копійки (а.с.10)
Згідно ст.549 ЦК України інфляція та три проценти річних не є штрафом за невиконання зобовязання, оскільки ст.625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобовязання, при цьому нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, і не є штрафними санкціями, які передбачені ст.549 ЦК України.
При цьому позивачами здійснено розрахунок 3% річних за період з 20 листопада 2012 року по 10 листопада 2016 року, тобто з моменту укладення договору по день виконання розрахунку.
Однак, ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процентирічних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договоромабо законом.
Тобто розрахунок як 3% річних так і інфляційних втрат повинен здійснюватися не з моменту укладення договору, а з моменту виникнення прострочки, тобто з 01 вересня 2013 року. Тому частковому задоволенню підлягають вимоги позивачів про стягнення 3 % річних в розмірі 11 500 гривень 00 копійок, а не в розмірі 14 321 гривень 10 копійок, як було помилково розраховано. Оскільки позивачами розраховано інфляційні втрати в меншому розмірі, ніж підлягають стягненню, то суд не може вийти за межі позовних вимог і вважає за необхідне стягнути розраховану позивачами суму втрат.
Також задоволенню підлягають вимоги про стягнення суми заборгованості в розмірі 120 000 гривень, пені в розмірі 50 000 гривень та нарахованих процентів в розмірі 71 150 гривень 14 копійок, оскільки відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог.
Крім того, у звязку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивачів необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору, який було сплачено ними при зверненні з позовом до суду.
На підставі ст.ст.509, 526, 527-530, 536, 545, 546, 547, 549, 550, 577, 610-611, 625, 626, 628, 635, 638-639, 1046-1048, 1051ЦК України; керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88, 212-215, 224-228, 549, 608, 625, 1046,1047, 1218,1219, ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівний частинах заборгованість станом на 10 листопада 2016 року за договором позики від 20 листопада 2012 року в розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень 00 копійок, пеню в розмірі 50 000 (пятдесят тисяч) гривень 00 копійок, проценти в розмірі 71 150 (сімдесят одна тисяча сто пятдесят) гривень 14 копійок, 3% річних в розмірі 11 500 (одинадцять тисяч пятсот) гривень 00 копійок, інфляційні збитки в розмірі 110 104 (сто десять тисяч сто чотири) гривні 94 копійки, а всього 362 755 (триста шістдесят дві тисячі сімсот пятдесят пять) гривень 08 копійок, відмовивши в задоволенні іншої частини позову.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 1 209 (одна тисяча двісті девять) гривень 60 копійок судового збору.
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, а строк на апеляційне оскарження рішення суду починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 09 березня 2017 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина