У Х В А Л А

1 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Охрімчук Л.І.,
Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про визнання звільнення незаконним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано незаконним наказ № 10-К від 22 січня 2015 року Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про звільнення ОСОБА_4 Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді професора кафедри економічної теорії на 0,5 ставки Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 23 січня 2015 року по 7 травня 2015 року у розмірі 8 тис. 405 грн 40 коп., сума зазначена без урахування податку на доходи. Вирішено питання про розподіл судових витрати. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на користь ОСОБА_4 середній заробіток за затримку видачі трудової книжки у розмірі 6 тис. 130 грн 60 коп., сума зазначена без урахування податку на доходи. Вирішено питання про розподіл судових витрати. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень апеляційної та касаційної інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 148 КЗпП України та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвалу Верховного Суду України від 19 липня 2000 року та постанову Верховного Суду України від 21 травня 2014 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що позивачка була відсутня на роботі без поважної причини у період з 1 листопада 2014 року по дату звільнення 22 січня 2015 року, тобто, вчинила прогул, допустивши порушення трудової дисципліни. Позивачем не доведено, що вона здійснювала трудову діяльність в інших місцях та виконала індивідуальний план роботи викладача, про місце свого перебування у робочий час роботодавця не повідомляла.

Висновки зроблені судом, у справі про перегляд якої подано заяву, не суперечать висновкам, зробленим Верховним Судом України у постанові від 21 травня 2014 року та ухвалі віл 19 липня 2000 року, на які посилається заявник, щодо застосування статті 148 КЗпП України при вирішенні трудових спорів.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про визнання звільнення незаконним до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук
Я.М. Романюк