Єдиний унікальний номер 219/9808/16-ц Номер провадження 22-ц/775/614/2017
Головуючий у 1-ій інстанції Брежнев О.А.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Груіцької Л.О., Новікової Г.В.

при секретарі Чуряєві В.С.

за участю:

позивача ОСОБА_2

представника позивача Савостьянова О.В.

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Яна Сергіївна, про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_6.

Звернувшись до приватного нотаріуса Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С. за оформленням спадщини, він дізнався, що його мати 26.02.2013 року склала заповіт, згідно якого заповіла своєму племінникові ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1.

Вважає, що заповіт не відповідає волі спадкодавця, оскільки:

- був підписаний ОСОБА_6 під тиском племінника ОСОБА_4, який після складання заповіту відразу відправив свою тітку ОСОБА_6 у будинок-інтернат для престарілих, жодного разу її не відвідував, навіть не брав участь у її похоронах, не знає на якому кладовищі вона похована;

- з 1984 року його мати хворіла на атеросклероз головного мозку, тому не усвідомлювала в повному обсязі свої дії;

- мати була введена в оману.

Просив визнати заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 від 26.02.2013 року, реєстровий номер 378, недійсним (а.с. 2-3).

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 95-97).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Посилається на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, а саме, не врахував, що його мати мала хронічну хворобу головного мозку ще до її направлення до будинку-інтернату. Посилання суду, що вперше його мати була оглянута лікарем-психіатром лише 24.02.2015 року та саме цієї дати їй було встановлено діагноз емоційний розлад її особистості, не відповідає дійсності.

Суд безпідставно усунув від судового процесу третю особу - приватного нотаріуса Бойко Я.С., відповідно до її заяви розглянув справу у її відсутність, чим порушив норми ЦПК України.

Суд не врахував, що заповіт був підписаний ОСОБА_6 під тиском племінника ОСОБА_4, що ОСОБА_6 з 1984 року страждала на атеросклероз головного мозку та за станом здоров'я не усвідомлювала в повному обсязі свої дії, була введена в оману, що свідчить про те, що заповіт не відповідав внутрішній волі ОСОБА_6 (а.с. 104-105).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник - адвокат Савостьянов О.В., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 11.08.2016 року (а.с. 8-9), доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін. Зазначав, що ОСОБА_6 побоювалася свого сина ОСОБА_2, який пиячив, вів, на його погляд, аморальний спосіб життя, а йому вона довіряла, тому і склала на його ім'я заповіт. До будинку-інтернату ОСОБА_6 була оформлена за її проханням. До нотаріуса в лютому 2013 року ОСОБА_6 ходила сама, на той час стан її здоров'я був задовільний, вона розуміла дії, які вчиняла.

Третя особа приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С. в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, надіслала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій також зазначила, що при посвідченні заповіту вона розмовляла з заповідачем ОСОБА_6, в результаті чого нею було встановлено, що заповідач перебуває в адекватному психічному (психологічному) стані, в ясному розумі і чіткій пам'яті, на поставлені питання відповідала чітко і зрозуміло, усвідомлювала значення цієї нотаріальної дії та її наслідки; просила апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення суду залишити без змін (а.с. 137).

Апеляційний суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність третьої особи, оскільки відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. До такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с. 5).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 81 рік у м. Костянтинівка Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с.4).

За життя ОСОБА_6 склала заповіт, який посвідчений 26 лютого 2013 року приватним нотаріусом Артемівського (нині Бахмутського) міського нотаріального округу Бойко Я.С., реєстровий номер 378, згідно якого ОСОБА_6 на випадок своєї смерті все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_4 (а.с. 62).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вони є недоведеними. Позивачем не надано доказів про те, що на момент складання оспорюваного заповіту 26.02.2013 року ОСОБА_6 перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. Заповіт ОСОБА_6 посвідчений приватним нотаріусом Артемівського (нині Бахмутського) міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С. 26.02.2013 року у відповідності до вимог ст. 1248 ЦК України, й підстав для визнання його недійсним за статтями 203, 215, 225 ЦК України немає.

Зазначений висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог про визнання заповіту недійсним є законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна обов'язково містити, зокрема, зміст позовних вимог (предмет позову), та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (підстави позову).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просив визнати недійсним заповіт від 26.02.2013 року, складений його матір'ю ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С. з тих підстав, що при складанні заповіту волевиявлення його матері не відповідало її волі, оскільки:

- заповіт був підписаний ОСОБА_6 під тиском племінника ОСОБА_4;

- з 1984 року його мати хворіла на атеросклероз головного мозку, тому не усвідомлювала в повному обсязі свої дії;

- мати була введена в оману (а.с. 2-3).

Тобто, фактично позивач в позовній заяві зазначив три підстави визнання правочину недійсним: 1) як такий, що вчинений під впливом насильства (ст. 231 ЦК); 2) як такий, що вчинений під впливом обману (ст. 230 ЦК); 3) як такий, що вчинений дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст. 225 ЦК).

З оскаржуваного судового рішення встановлено, що судом першої інстанції розглянута лише одна підстава визнання заповіту недійсним - як такого, що вчинений дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст. 225 ЦК).

Відповідно до частини першої ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тобто, рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості ухваленого рішення суду.

Оскільки суд першої інстанції не розглянув по суті позовні вимоги позивача про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що він вчинений під впливом насильства та під впливом обману, апеляційний суд на стадії апеляційного розгляду вирішити ці позовні вимоги по суті не може. Проте позивач не позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції з новим позовом про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що він вчинений під впливом насильства та під впливом обману.

Оскільки судом першої інстанції по суті розглянуті та відповідне рішення ухвалене лише щодо позовних вимог про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що мати позивача в момент вчинення оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки з 1984 року хворіла на атеросклероз головного мозку, саме в цих межах апеляційний суд і перевіряє законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Підстави недійсності заповіту визначені статтею 1257 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (частина перша ст. 1234 ЦК України).

Відповідно до частини 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 р. у справі № 6-131цс14.

Відповідно до ст. 3607 ЦПК зазначений висновок щодо застосування статті 225 ЦК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Оскільки права позивача, як спадкоємця першої черги за законом, порушені у зв'язку із вчиненням його матір'ю заповіту на користь відповідача, він є заінтересованою особою, повноважною пред'являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини 2 ст. 1257 ЦК України.

Згідно із частиною 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в пункті 16 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочинів недійсними із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 29 лютого 2012 р. у справі № 6-9цс12.

Відповідно до статті 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, зокрема, психічний стан особи.

З матеріалів справи встановлено, що в суді першої інстанції позивач участі не брав. Його представник клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи з метою встановлення психічного стану ОСОБА_6 у момент складання заповіту 26.02.2013 року не заявляв.

На підтвердження того, що ОСОБА_6 в момент вчинення оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій, позивач надав єдиний доказ - виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07 грудня 2016 року, яка засвідчена печаткою лікаря ОСОБА_7 На цій виписці відсутні реквізити закладу охорони здоров'я, в якому працює лікар ОСОБА_7, проте позивач пояснив, що виписка видана будинком-інтернатом, в якому останнім часом перебувала ОСОБА_6 та де вона померла.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07 грудня 2016 року ОСОБА_6 страждала дисциркулярною енцефалопатією ІІ ст. з вазомоторною цефалгією; органічний емоційно-лабільний розлад особистості з інтелектуально - мнестичним розладом; ІБС: атеросклеротичний кардіосклероз СН І. Як зазначено в короткому анамнезі: ОСОБА_6 перебувала під наглядом під час проживання у будинку-інтернаті з 30 грудня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2. Раніше перебувала під наглядом за місцем проживання, медична документація не надана. Підопічна поступила у задовільному стані. 24.02. 2015 року була оглянута психіатром та встановлено діагноз: емоційно-лабільний розлад особистості з інтелектуально -мнестичним розладом. 04.12.2015 року внаслідок побутової травми отримала закритий перелом шийки правого стегна із зміщенням. ІНФОРМАЦІЯ_2 підопічна, незважаючи на лікування, що проводилося, померла (а.с. 90).

Тобто, зазначена виписка підтверджує стан здоров'я померлої ОСОБА_6 в період, починаючи з 30 грудня 2013 року та не є доказом психічного стану ОСОБА_6 в момент вчинення правочину - складання заповіту 26.02.2013 року.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що ОСОБА_6 і до проживання у будинку-інтернаті, а саме, з 1984 року, хворіла на атеросклероз головного мозку, тому не усвідомлювала свої дії в повному обсязі.

Проте будь-які докази щодо психічного стану ОСОБА_6 станом на час складання заповіту 26.02.2013 року, зокрема, що у момент складання заповіту вона перебувала у певному психічному стані, який унеможливлював усвідомлення нею своїх дій та керування ними, позивачем та його представником суду першої інстанції надано не було.

Згідно пояснень позивача в судовому засіданні апеляційного суду медичні картки його матері ОСОБА_6 були у неї на руках, де вони поділися йому не відомо, вважає, що їх приховує відповідач, а тому надати їх суду він не може.

Відповідач ОСОБА_4 в апеляційному суді пояснив, що у нього медичних карток ОСОБА_6 за період до її поміщення в будинок-інтернат не має.

За клопотанням позивача апеляційним судом в судовому засіданні оголошувалася перерва з метою надання ним відомостей про стан здоров'я заповідача ОСОБА_6 станом на 26.02.2013 року. Проте такі позивачем суду не надані.

Як заявив представник позивача, за відсутності медичних документів щодо стану здоров'я ОСОБА_6 підстави для проведення у справі судово - психіатричної експертизи відсутні.

З матеріалів справи встановлено, що заповіт ОСОБА_6 від 26.02.2013 року відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з'ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті. Порядок посвідчення заповіту нотаріусом дотримано.

Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, є посилання на порушення прав позивача - спадкоємця першої черги дарувальника ОСОБА_8. В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник пояснили, що зазначення про цю особу є помилковим та стосується іншої справи.

Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами той факт, що ОСОБА_6 в момент складання заповіту 26.02.2013 року не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, є законним та обгрунтованим. Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом обставин справи, є необґрунтованими. Відповідно до частини першої статті 11, частини другої статті 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, на підставі заяви третьої особи - приватного нотаріуса Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С. розглянув справу у її відсутність, що не передбачено процесуальним законом, чим безпідставно усунув третю особу від судового процесу, не ґрунтуються на законі.

Як встановлено з матеріалів справи, третя особа - приватний нотаріус Бойко Я.С. була залучена до участі у справі за клопотанням позивача. Як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Бойко Я.С. була зазначена позивачем в позовній заяві.

Відповідно до частини третьої ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов'язки, встановлені статтею 27 цього Кодексу.

Згідно статті 27 ЦПК України брати участь у судових засіданнях є правом, а не обов'язком осіб, які беруть участь у справі.

Згідно матеріалів справи приватний нотаріус Бойко Я.С. повідомлялася судом першої інстанції про час та місце розгляду справи (а.с. 16, а.с. 22, а.с. 32, а.с. 47). Вона кожного разу направляла до суду заяви про розгляд справи у її відсутність, остання заява від 02.02.2017 року за № 24/01-16 (а.с. 18, а.с. 26, а.с. 36, а.с. 62, а.с. 77, а.с. 87).

Заходи процесуального примусу щодо забезпечення явки у судове засідання третьої особи ЦПК України не встановлені.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутність третьої особи, не постановивши відповідної ухвали, також є не обгрунтованими.

Згідно журналу судового засідання від 16.02.2017 року судом першої інстанції з'ясовувалася думка представника позивача - адвоката Савостьянова О.В. про можливість розгляду справи у відсутність не з'явившихся позивача, відповідача та третьої особи та о 15.19.28 суд постановив ухвалу, яка занесена до журналу судового засідання, про розгляд справи у відсутність не з'явившихся осіб та про заочний розгляд справи (а.с. 91).

Письмові зауваження щодо неправильності запису в журналі судового засідання відповідно до ст. 199 ЦПК України ні позивачем, ні його представником не подавалися.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: Л.О. Груіцька

Г.В. Новікова