Справа № 359/1668/17 Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/3688/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 45 14.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

14 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог Служба у справах сімї та дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, -

встановила:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з зазначеним позовом та після уточнення позовних вимог просив суд позбавити ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням, шляхом виселення з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтував наступним. З 14 березня 2015 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, та, перебуваючи у шлюбі, 09.08.2015 року відповідач народила спільну дитину сина ОСОБА_4, а також, що після одруження сторони спільно проживали в належній позивачу на праві власності однокімнатній квартирі за вищевказаною адресою. Позивач також зазначає, що одруження виявилось невдалим, і рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2017 року шлюб між ними було розірвано, проте після розірвання шлюбу відповідач та малолітня дитина залишились проживати в квартирі позивача. Позивач стверджує, що після розірванню шлюбу на фоні неприязних відносин між ними виникають постійні сварки, відповідач порушує правила співмешкання, застосовує до позивача фізичну силу, а він, як чоловік не може завдати їй пошкоджень, тому змушений терпіти перебування відповідача у власній квартирі. Позивач також зазначає, що, проживаючи в квартирі позивача, відповідач не несе витрат, повязаних із утриманням квартири, не сплачує за комунальні послуги, квартиру, своєю поведінкою порушує правила співмешкання у квартирі, під час його перебування на роботі, продає його власні речі, що змушує його звертатися з відповідними заявами до поліції щодо протиправної поведінки відповідача, а саме:13.08.2016, 07.11.2016, 08.11.2016, 31.01.2017, 06.02.2017, 10.02.2017. Крім того, позивач зазначає, що 17.02.2017 року на підставі постанов про призначення судово-медичної експертизи, був направлений на експертизу для встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень. Позивач стверджує, що не може використовувати власне житло перебування позивача та відповідача на одній території неможливо, а також, що на всі його прохання, відповідач відмовляється звільнити його квартиру. Позивач зазначає, що не має коштів на оренду житла, разом з цим, відповідач має на праві власності житловий будинок загальною площею 65,7 кв. м., житловою площею 28,7 кв.м., який розташований : Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Улянівка, вул. Підгірна, буд.№1.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення відмовлено повністю.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позбавити ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням, шляхом виселення з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що брали участь у розгляді справи апеляційним судом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які було досліджено в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їхню належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч.2 цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до вимог ч.3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

В тому числі, за змістом ч.3 ст.13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до розяснень Верховного Суду України, викладених в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно з ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що сторони 14 березня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають спільну малолітню дитину сина ОСОБА_4, і рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2017 року, яке набрало законної сили 31.01.2017 року (а.с.5).

Позивачу на праві власності належить однокімнатна квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_3, в якій зареєстровані: позивач ОСОБА_2 з 07.10.2009 року, відповідач ОСОБА_3 з 29.11.2014 року та син сторін ОСОБА_4 з 31.08.2015 року. Наведене підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та довідкою Великоолександрівської сільської ради №13 від 20.02.2017 (а.с.6,7 7-зворот).

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №78419109 від 19.09.2017, відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок, розташований в с. Улянівка Переяслав-Хмельницького району Київської області по вул. Підгірна, буд.№1. Право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу №1-147 від 24.10.2015 року (а.с.8).

Також встановлено, що позивач неодноразово у 2016 році, а також у січні та лютому 2017 року, а також у квітні 2017 року звертався до Бориспільського відділу поліції з заявами на те, що відповідач не допускає його в квартиру, викидає його речі, безпідставно викликає на нього поліцію, з приводу сварки із тещею, зникнення належного йому майна, а також направлявся на судово-медичну експертизі з приводі його скарг на побиття відповідача, що вбачається з наданих позивачем копій висновків Бориспільського відділу поліції, звернень позивач та супровідних листів Бориспільського відділу поліції, талонів-повідомлення, постанови про призначення судово-медичної експертизи, направлення та консультації невропатолога, долучених позивачем до матеріалів справи (а.с.9,21-39).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку даним доказам та погоджується з висновками, що такі докази не є належними і допустимими доказами, що відповідачем створені перешкоди позивачу для користування належним йому майном квартирою, в якій зареєстрована та проживає відповідач та малолітній син сторін, оскільки надані письмові документи лише підтверджують факт звернення позивача.

Відповідно до вимог ч.1 ст.321, ст. 391 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст.155 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Водночас ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналогічні за змістом положення містяться в ст.156 Житлового кодексу Української РСР, яка зокрема передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 4 цієї статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу, яка передбачає порядок встановлення плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Та обставина, що відповідач була вселена в належну позивачу квартиру за згодою позивача, ним не оспорюється.

За змістом ст.157 та ст.116 Житлового кодексу Української РСР, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи спосіб захисту свого порушеного права, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Проте, належних, допустимих і достатніх доказів того, що відповідач руйнує чи псує жиле приміщення в належній позивачу квартирі, використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для позивача проживання з нею в одній квартирі, суду надано не було, оскільки ці обставини відповідачем не визнаються, а надані позивачем письмові докази цих обставин не доводять.

Також відсутні будь-які докази того, що до відповідача ОСОБА_3 застосовувались заходи запобігання і громадського впливу.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що позивачем не доведено заявлені ним позовні вимоги та наявність підстав для виселення відповідача.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про доведеність факту протиправних дій зі сторони відповідача та вчинення відповідачем перешкод у вільному доступі до житла, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення. Колегія суддів не вбачає інших підстав для скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Мельник Я.С.

ОСОБА_5