Провадження № 2/127/3777/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головучого судді Сичука М.М.,

при секретарі Конецул О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Маткерим Ібрагімовича про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 поступив на роботу в ПП «Зелений АКР-БІЗ» на посаду начальника охорони. Посвідчення № 2 від 12.12.2011 року.

Згідно довідки АА № 530939 з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України керівником даного підприємства був ОСОБА_2

Під час роботи керівник підприємства шляхом обману та зловживаючи довірою позивача заволодів коштами останнього в сумі 10000,00 грн. для виплати заробітної плати охоронцям, який запевнив його, що при поступленні коштів на рахунок підприємства взяті кошти в борг будуть йому повернуті з його вимогою. ОСОБА_1 погодився і звернувся до банку де уклав комплексний договір № 1/1147178 від 21.02.2012 року з ПАТ «Креді ОСОБА_3», даний банк надав позивачу кредит у сумі 10200,00 строком на 24 місяці.

Банківською випискою № 1 від 21.02.2012 року йому видано 10000,00 грн. Загальна сума кредиту становить 10225,00 грн.

10000,00 грн. у ОСОБА_1 взяв керівник підприємства ОСОБА_2, який згідно видаткової відомості № 4 від 21.02.2012 року видав в якості заробітної плати за січень 2012 року охоронцям.

Керівництвом ПП «Зелений АКР-БІЗ» 20.03.2012 року на погашення взятого кредиту згідно квитанції № 535974 було перераховано на кредитни договір № 1/1147178 від 21.02.2012 року ПАТ «Креді ОСОБА_3» суму 6800,00 грн.

Залишок непогашеного боргу перед ПАТ «Креді ОСОБА_3» по кредитному договору № 1/1147178 від 21.02.2012 року становить 3425,00 грн. без нарахування відсотків.

21.03.2012 року позивач погасив борг за свої кошти по квитанції № 100Д вніс 3692,40 залишок непогашеного кредиту.

23.03.2012 року керівник підприємства ПП «Зелений АКР-БІЗ» ОСОБА_2 попросив у позивача надати підприємству 12875,00 грн. для виплати заробітної плати охоронцям, який запевнив його, що при поступленні коштів на рахунок підприємства взяті кошти в борг будуть йому повернуті з його вимогою. ОСОБА_1 погодився і звернувся до банку де уклав комплексний договір № 2/1147178 від 23.03.2012 року з ПАТ «Креді ОСОБА_3», даний банк надав позивачу кредит у сумі 12875,00 грн. строком на 24 місяці.

Взяв у суму коштів 12500,00 у ОСОБА_1 взяв керівник підприємства ОСОБА_2, який згідно роздаточної відомості № 5 від 23.03.2012 року видав в якості заробітної плати за лютий 2012 року охоронцям.

Взятий борг у банку в сумі 13109,43 грн. позивач погасив власними грошима.

Для прийняття участі в тендері ПП «Зелений АКР-БІЗ» подали комерційну пропозицію директор підприємства ОСОБА_2 та Зозуля та попросили ОСОБА_1 надати підприємству 5000,00 грн., дану суму коштів ОСОБА_2 взяв у позивача. Дана сума не повернута позивачу до теперішнього часу.

Позивач вважає, що неправомірним суспільно небезпечними діями ОСОБА_2 завдано немайнових втрат спричиненими моральними та фізичними стражданнями, які позначилися негативними діями у житті ОСОБА_1, щоденні думки про наслідки психологічні події, негативні переживання та ін.

У звязку з вищевикладеним просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 17186,83 грн., три відсотки річних у сумі 2063,32 грн., моральну шкоду у сумі 11836,00 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили задоволити.

Представуник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову в звязку з його безпідставністю.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що позивач ОСОБА_1 дійсно працював на посаді начальника охорони ПП «Зелений АКР-БІЗ», він працював охоронцем. Відомо, що за рахунок позивача погашався борг в заробітній платі.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини.

Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Відповідно до ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, у тому числі в результаті бездіяльності заподіювача, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина в заподіянні шкоди.

Отже, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що під час роботи керівник підприємства шляхом обману та зловживаючи довірою позивача заволодів коштами останнього в сумі 10000,00 грн. для виплати заробітної плати охоронцям, який запевнив його, що при поступленні коштів на рахунок підприємства взяті кошти в борг будуть йому повернуті з його вимогою. ОСОБА_1 погодився і звернувся до банку де уклав комплексний договір № 1/1147178 від 21.02.2012 року з ПАТ «Креді ОСОБА_3», даний банк надав позивачу кредит у сумі 10200,00 строком на 24 місяці. Через деякий час, а саме 23.03.2012 року керівник підприємства ПП «Зелений АКР-БІЗ» ОСОБА_2 повторно попросив у позивача надати підприємству 12875,00 грн. для виплати заробітної плати охоронцям, який запевнив його, що при поступленні коштів на рахунок підприємства взяті кошти в борг будуть йому повернуті з його вимогою. ОСОБА_1 погодився і звернувся до банку де уклав комплексний договір № 2/1147178 від 23.03.2012 року з ПАТ «Креді ОСОБА_3», даний банк надав позивачу кредит у сумі 12875,00 грн. строком на 24 місяці.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивачем на підтвердження передачі грошової суми, а, отже, і передачі грошей, не надано ні договору позики, ні боргової розписки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей та свідчить про існування невиконаного зобовязання.

Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи, позивачем не надано жодних доказів протиправності дій заподіювача шкоди ОСОБА_1; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вини в заподіянні шкоди.

Таким чином, в порушення вимог ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, в матеріалах даної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 була спричинена матеріальна шкода саме з вини відповідача ОСОБА_2

Суд, вважає, що позивачем не доведені ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обовязком сторін згідно з засадами змагальності процесу.

Відповідно до ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, щодо того, що кожна людина при визначенні її громадських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Що стосується моральної шкоди, то в цій частині, на думку суду, позов також задоволенню не підлягає із підстав, зазначених вище, та за недоведеністю.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розяснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач у справі ОСОБА_1 не надав суду достатніх доказів, які б свідчили про погіршення стану його здоровя, самопочуття, немайнових втрат спричиненими моральними та фізичними стражданнями, які позначилися негативними діями у житті

В ході судового розгляду не встановлено наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У відповідності до ч. 3 ст. 10 та до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін виник спір.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Належних та допустимих доказів на підтвердження мотивів, викладених у позові, позивачем представлено не було та судом в процесі розгляду справи не здобуто.

Ч. 4 ст. 61 ЦПК України вказує, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Суд вважає, що за відсутності рішення щодо кримінального провадження, вина відповідача у заподіянні позивачу шкоди останнім не доведена, а тому позов є передчасним.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю і недоведеністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки в позові відмовлено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Маткерим Ібрагімовича про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Судові витрати залишити без відшкодування.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: