Справа № 172/407/17
Провадження № 2/172/271/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.05.2017 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Битяка І.Г. при секретарі Глушко О.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики,-

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача з вимогою стягнення відсотків за договором позики. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він з відповідачем 16 серпня 2011 року уклав договір позики. Відповідно до вказаного договору позивач надав відповідачу у борг 60 000 гривень строком до 16 серпня 2016 року. Відповідач зобовязався до зазначеної дати повернути вказані грошові кошти з нарахуванням 30 відсотків річних. У звязку з неповерненням відповідачем боргу у зазначений строк за рішенням суду з нього стягнуто суму основного боргу. Однак не стягнуто плату за користування грошовими коштами у вигляді відсотків. Добровільно ОСОБА_2 сплатити кошти відмовляється.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснив, що влітку 2011 року до нього звернулась ОСОБА_2 та запропонувала купити належну їй на праві приватної власності земельну ділянку оскільки їй потрібні були гроші. Він погодився купити землю, але так як продаж землі заборонено законодавством то замість договору купівлі-продажу вони, за взаємною згодою, уклали договір позики, який посвідчено нотаріусом. Він передав їй гроші, а вона як забезпечення договору передала йому оригінал державного акта на право приватної власності на землю та заповіла йому земельну ділянку на випадок смерті. Фактично з моменту укладення договору позики та до осені 2016 року він володів та користувався земельною ділянкою ОСОБА_2 Восени 2016 року інший житель села повідомив, що ним укладено договір оренди землі з відповідачкою та попередив, щоб позивач не використовував вказану землю. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що дійсно, потребуючи гроші на лікування сина, влітку 2011 року вирішила продати земельну ділянку, яка належить їй на праві приватної власності та призначена для сільськогосподарського товарного виробництва. Запропонувала купити землю батькові позивача за 25 000 грн. Він погодився та наступного дня у державного нотаріуса між нею та позивачем був посвідчений договір позики, оскільки договір купівлі-продажу укласти немає можливості через законодавчу заборону продажу землі. Крім того, вона заповіла йому земельну ділянку на випадок своєї смерті та передала оригінали документів на землю. За договором їй передано грошові кошти в сумі 20 000 грн. Про те, що договір позики укладено на більшу суму їй стало відомо у 2016 році. Оскільки позивач відмовився передати ще частину грошей, то вона уклала договір оренди своєї земельної ділянки з іншим.

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи суд встановив таке.

Відповідно до договору позики від 16.08.11, який посвідчено державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 строком до 16.08.16, а ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 у власність на вказаний строк грошові кошти в розмірі 60 000 гривень. Таку ж саме суму грошових коштів з нарахуванням 30% річних ОСОБА_2 зобовязалася повернути ОСОБА_1 до 16.08.16. У разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Статтями 1046 та 1047 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до статей 202 та 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ж статті 235 ЦК України правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили є удаваним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки у судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони уклали договір позики лише для приховання договору купівлі-продажу, який вони насправді бажали вчинити, то відносини сторін повинні регулюватись саме нормами цивільного законодавства, що стосуються договору купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналізом норм Цивільного кодексу України, які детально регулюють відносини купівлі-продажу встановлена відсутність положень щодо нарахування, виплати відсотків чи іншої плати за користування грошовими коштами.

Отже, у даному випадку, позовні вимоги до відповідача заявлені безпідставно, а тому суд не вбачає підстав для їх задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 202, 204, 235, 655, 1046-1048 ЦК України, ст.ст. 10, 15, 60, 212-215 ЦПК України,

У Х В А Л И В

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Васильківський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя І.Г. Битяк