Справа № 487/5285/15-ц
Провадження № 2/487/23/17
РІШЕННЯ

Іменем України

07.02.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Щербини С.В., при секретарі Шевиряєвій К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

09.07.15року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у загальному розмірі 69100 грн.

В обґрунтування позивних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 10.04.2012 року він передав відповідачу у позику 24000 грн., які останній зобовязався повернути до 05.06.2012 року та 3000 доларів США (еквівалент 67100 грн.), які відповідач зобовязався повернути до 01.03.2013 року. На підтвердження отримання грошей відповідачем було написано розписку. 26.06.2012 року та 12.07.2012 року відповідач повернув частину боргу у розмірі 20000 грн. та 2000 грн. відповідно. Залишок боргу у сумі 3000 доларів США, що на момент звернення до суду відповідало 67100 грн. та 2000 грн. відповідач не повернув.

В подальшому позивач збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь: 5368 доларів США, що еквівалентно 144939 грн., з яких: 3000 доларів США (еквівалент 81000 грн.) борг за договором позики; 2014 доларів США (еквівалент 54378 грн.) проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування коштами 3000 доларів США за період з 11.04.2012 року по 06.02.2017 року; 354 доларів США (еквівалент 9558 грн.) 3% річних від суми боргу 3000 доларів США за період з 01.03.2013 року по 06.02.2017 року, та 5380 грн., з яких: 1343 грн. проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування коштами 2000 грн. за період з 11.04.2012 року по 06.02.2017 року; 4037 грн. сума заборгованості 2000 грн. з урахуванням індексу інфляції за період з 11.04.2012 року по 06.02.2017 року, а також 1503 грн. сплаченого судового збору.

В судовому засіданні позивач та його представник збільшені позовні вимоги підтримали, підтвердили викладені в позові обставини, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та пояснив, що ніяких грошей від позивача ОСОБА_2 не отримував. У 2009 році позивач ОСОБА_1 працюючи суддею Господарського суду Миколаївської області розглядав справу у якій представником однієї із сторін виступав ОСОБА_2 За надання юридичної консультації у цій справі ОСОБА_1 попросив ОСОБА_2 винагороду у вигляді двох гаражів в авто гаражному кооперативі «Парма», головою якого був останній. Оскільки рішення у справі було винесено на користь юридичної особи, яку представляв ОСОБА_2, то він на початку 2010 року передав ОСОБА_1 ключі від двох гаражів, один з яких був недобудований. Після чого, ОСОБА_1 за власні кошти закінчив ремонт недобудованого гаражу. Але наприкінці 2011 року ОСОБА_1 вирішив, що гаражі йому не потрібні та за повернення ключів від гаражів зажадав сплати йому грошей. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сумісно визначили, що витрати останнього на ремонт гаражу (з урахуванням інфляції) складають 22000 грн., які в подальшому були йому сплачені. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 ніколи не отримував від ОСОБА_1 грошових коштів, а «записка», яку позивач називає розпискою, була складено відповідачем під тиском з боку позивача, та не містить основних ознак договору позики, просив відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення учасників процесу, покази свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до наданої розписки від 10.04.2012 року (а.с.86) ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 24000 грн. та зобовязався їх повернути до 05.06.2012 року, а 3000 дол., які брав раніше зобовязався повернути до 01.03.2013 року.

Зазначена розписка написана та підписана особисто ОСОБА_2, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи №341/529 від 11.11.2016 року.

Крім того, в матеріалах справи (а.с.86) міститься розписка ОСОБА_2 про повернення 26.06.2012 року 20000 грн., яка відповідно до того ж висновку експертизи написана та підписана особисто ОСОБА_2, а також про отримання ОСОБА_1 12.06.2012 року 2000 грн. від ОСОБА_2 в рахунок боргу 24000 грн., яка хоча і написана не ОСОБА_2, але містить підпис виконаний ОСОБА_2

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, розписка ОСОБА_2 від 10.04.2012 року в частині взяття в борг у ОСОБА_1 24000 грн. та зобовязання повернути до 05.06.2012 року є договором позики та підтверджує не лише факт укладання договору, але й факт передачі грошової суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Проте, відповідачем ОСОБА_2 не в повній мірі виконані зобовязання щодо повернення боргу в сумі 24000 грн., повернуто лише 22000 грн., а сума боргу складає 2000 грн., які підлягають стягненню з нього на користь позивача.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з наведеного позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості 2000 грн. з урахуванням індексу інфляції за період з 11.04.2012 року по 06.02.2017 року підлягають частковому задоволенню. Оскільки договором позики (розпискою) встановлений строк виконання зобовязання (до 05.06.2012 року), то відповідальність боржника, передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, настає після спливу цього строку, а саме з 06.06.2012 року. Таким чином, інфляційні витрати, розраховані з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 06.06.2012 року по 06.02.2017 року, складають 2017,23 грн., а всього сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції складає 4017,23 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Суд оцінює критчино заперечення представника відповідача про те, що вказана розписка є «запискою» та не може бути доказам укладання договору позики та щодо неотримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1, оскільки розписка відповідає вимогам статей 1047, 207 ЦК України, факт її написання ОСОБА_2 підтверджений висновком судової почеркознавчої експертизи №341/529 від 11.11.2016 року, а дії відповідача щодо повернення грошових коштів позивачеві в загальній сумі 22000 грн. свідчать про визнання ним боргу.

Крім того, суд не приймає до уваги покази свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, оскільки відповідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як розяснено у ч.2 п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», необхідно звернути увагу суддів, що зі змісту абзацу другого частини першої ст.. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання його окремих частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязання, що виникли з правочину.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 3000 доларів США (еквівалент 81000 грн.), процентів на рівні облікової ставки НБУ за користування коштами 3000 доларів США за період з 11.04.2012 року по 06.02.2017 року в сумі 2014 доларів США (еквівалент 54378 грн.), та 3% річних від суми боргу 3000 доларів США за період з 01.03.2013 року по 06.02.2017 року в сумі 354 доларів США (еквівалент 9558 грн.), суд вважає їх необґрунтованими виходячи з наступного.

У Постанові ВСУ від 02.07. 2014 року по справі №6-79цс14 зазначено, що у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування ст..ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до змісту ч.ч. 1,2 ст. 207 та ч.2 ст. 1047 ЦК України за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Проте, позивачем, крім власних тверджень, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України, на підтвердження факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 3000 доларів США, не зміг позивач назвати і дату передачі цих грошей та не довів свої вимоги іншими доказами, а відповідач заперечував факт отримання вказаних коштів.

Не приймає суд до уваги доводи позивача щодо передачі ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 3000 доларів США з посиланням на текст розписки ОСОБА_2 від 10.04.2012 року в частині : « …а 3000 дол. які брав раніше зобовязуюсь повернути до 01.03.2013 року», оскільки це фактично посилання на інший договір, обставини укладення, зміст та умови якого судом під час розгляду справи не встановлено.

Таким чином, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення боргу в сумі 3000 доларів США (еквівалент 81000 грн.), процентів на рівні облікової ставки НБУ за користування коштами 3000 доларів США за період з 11.04.2012 року по 06.02.2017 року в сумі 2014 доларів США (еквівалент 54378 грн.), та 3% річних від суми боргу 3000 доларів США за період з 01.03.2013 року по 06.02.2017 року в сумі 354 доларів США (еквівалент 9558 грн.)слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, виходячи із засад пропорційності присудження судових витрат розміру задоволених вимог та з урахуванням часткового задоволення позовних вимог на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в загальній сумі 40, 13 грн.

Керуючись ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн. боргу, 2017,23 грн. суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції, а всього у розмірі 4017,23 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 40,13 грн.

Рішення набирає законної сили через десять днів з моменту його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в строк та у порядок, встановлений ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя С.В. Щербина