АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Грох Л.М.,

суддів: Костенка А.М. Пастощука М.М.,

секретар Гриньова А.М.,

з участю відповідача та представників сторін,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 жовтня 2014 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_1, звертаючись до суду з цим позовом до ОСОБА_2, вказував, що 01.11.2008 року померла його матір ОСОБА_3, після смерті матері спадкоємцями стали він та відповідачка ОСОБА_2 Після смерті матері він прийняв спадщину, 14.07.2009 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями № 101 по вул. Київській у м. Хмельницькому. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.07.2009 року позивач став власником будинковолодіння. Протягом чотирьох років позивач проводив ремонтні роботи, вкладав у будинок та господарські будівлі значні кошти, привів будинок в належний та придатний для проживання стан. У вересні 2012 року йому стало відомо про наявність договору дарування цього житлового будинку, за яким ОСОБА_3 04.08.2006 року подарувала його доньці ОСОБА_2

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.05.2013 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. Цим же рішенням, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 19.09.2014 року в цій частині, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.07.2009 року на імя ОСОБА_1 та скасовано реєстрацію його права власності на будинковолодіння; визнано за ОСОБА_2 право власності на будинковолодіння.

Позивач вказував, що при проведенні ремонту будинку №101 по вул. Київській в місті Хмельницькому було замінено підлогу, перекрито дах, замінено систему опалення, встановлено нові дверей та вікна, загалом витрати на ремонт будинку склали близько 600000 грн. Він не був повідомлений про те, що будинок подарований відповідачці, якби знав про цей факт, то не вкладав би кошти у ремонт. Крім того, на думку позивача, діями відповідачки йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у тривалій втраті життєвих звязків, що вимагали додаткових зусиль для організації його життя.

У звязку з цим просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 600000 грн., моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.10.2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 193825 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. При цьому посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вважає необґрунтованим рішення в частині стягнутої суми збитків та в частині відмови у стягненні моральної шкоди. Суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про призначення іншого експерта, оскільки експерт ОСОБА_4 тривалий час не виконував експертизу. На думку апелянта, суд першої інстанції помилково не застосував ч. 2 ст. 1213 ЦК України, яка врегульовує спірні правовідносини. Суд помилково поклав в основу рішення висновок експертизи, який є неповним та необєктивним - вартість проведеного ним ремонту (193825 грн.) визначена станом на 02.07.2010 року, при цьому не було враховано вартість влаштування нового даху в будинку. При цьому судом безпідставно відмовлено у призначенні повторної та додаткової судової будівельно-технічної експертизи, хоча висновок експертизи є необєктивним, суперечить реальним цінам. Помилковим є також висновок суду про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі також не погоджується з рішенням суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові. Вказує, що суд першої інстанції не врахував недобросовісності набувача ОСОБА_1, який на момент отримання свідоцтва про право власності знав про те, що спірний будинок подарований сестрі. Цю обставину підтвердили свідки, крім того, підтверджено ним же у листі. Також не враховано, що свідоцтво, видане ОСОБА_1, є недійсним з моменту його видачі, а сам він проводив ремонтні роботи у спірному будинку, не маючи на те прав.

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримала його апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів та просила відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2

ОСОБА_2 та її представник підтримали свою апеляційну скаргу і просили відхилити як безпідставну апеляційну скаргу позивача.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції не в повній мірі зясував обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального (ч.4 ст. 390 ЦК України) та процесуального права, у звязку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався нормами ст.ст.1212, 1213 ЦК України і виходив з того, що з відповідача підлягають стягненню кошти (193825 грн.), витрачені позивачем на ремонт будинку станом на липень 2010 року, коли він дізнався про існування договору дарування вказаного будинку матірю його сестрі.

Проте з таким висновком не можна погодитися, зважаючи на таке.

Так, встановлено, що на підставі договору дарування від 04.08.2006 року, укладеного між матірю сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_2, до останньої перейшло право власності на житловий будинок з надвірними будівлями № 101 по вул. Київській у м. Хмельницькому.

01.11.2008 року померла мати сторін ОСОБА_3.

Після смерті матері позивач прийняв спадщину і 14.07.2009 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями № 101 по вул. Київській у м. Хмельницькому.

15.07.2009 року право власності ОСОБА_1 на цей будинок зареєстровано Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно.

У звязку з виявленням договору дарування будинку на імя ОСОБА_2 02.09.2010 року Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою накладено заборону відчуження цього житлового будинку і розяснено ОСОБА_1, що свідоцтво про право на спадщину вважається недійсним і ОСОБА_2 в судовому порядку має право визнати за собою право власності на житловий будинок по договору дарування.

Протягом 2009-2012 років позивачем здійснено ремонтні роботи в житловому будинку, зокрема, замінено підлогу, перекрито дах будинку, влаштовано нову систему опалення, встановлено нові двері та вікна, замінено труби газопостачання, влаштовано септики, водопостачання до кухні тощо, у звязку з чим він поніс витрати на поліпшення будинку та господарських будівель.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.05.2013 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. Цим же рішенням, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 19.09.2014 року в цій частині, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.07.2009 року на імя ОСОБА_1 та скасовано реєстрацію його права власності на будинковолодіння; визнано за ОСОБА_2 право власності на будинковолодіння.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався нормами ст.ст.1212, 1213 глави 83 ЦК України, що врегульовують правовідносини щодо повернення в натурі чи відшкодування вартості майна, набутого (збереженого) особою без достатньої правової підстави.

Проте вказані норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Питання розрахунків при витребуванні майна з чужого незаконного володіння врегульовано статтею 390 ЦК України.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Отже, за положеннями ч.4 ст. 390 ЦК України добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з власника майна на користь добросовісного володільц, суд має виходити з суми, на яку збільшилася вартість будинку, а не з фактично понесених витрат на проведення ремонтних робіт.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 07.09.2016 року, справа № 6-389цс16.

Проведені у справі судові будівельно-технічні експертизи не вирішували питання про те, чи забезпечили проведені позивачем ремонтні роботи в будинку та надвірних будівлях, спорудах приріст ринкової вартості цього майна на момент, коли ОСОБА_1 дізнався про власника будинку за договором дарування ОСОБА_2 (був добросовісним набувачем).

Висновки судової будівельно-технічної експертизи № 186/014 від 11.08.2014 року та додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 5552/14-26 від 02.07.2016 року містять визначення ринкової вартості житлового будинку з надвірними будівлями № 101 по вул. Київській, в м. Хмельницькому лише на час набуття позивачем цього майна у власність - липень 2009 року.

Ухвалою Апеляційного суду від 26.10.2016 року за клопотанням представника позивача призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання, зокрема, щодо ринкової вартості житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № 101 по вул. Київській, в м. Хмельницькому станом на липень 2010 року без врахування здійснених поліпшень, які можуть бути відокремлені від майна без шкоди для його використання за призначенням.

У звязку з неоплатою позивачем вартості призначеної експертизи на підставі ч.2 ст. 86 ЦПК України ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області ухвала від 25.10.2016 року скасована. Представник позивача просила вирішити спір на підставі наявних доказів у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, за недоведеності позивачем суми, на яку збільшилася вартість поліпшеного ним будинку, відсутні підстави для задоволення позову в частині відшкодування понесених ним витрат на ремонт будинку.

В свою чергу відсутні також підстави, визначені ст.ст. 23, 1167 ЦК України, для відшкодування позивачу моральної шкоди за недоведеності факту порушення його права відповідачкою.

З врахуванням наведеного рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Суддя: /підпис/

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно: суддя Апеляційного суду Л.М.Грох

__________________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції: ОСОБА_5 Провадження № 22-ц/792/1/17

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 30