Ухвала

іменем україни

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про поділ спільного майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2016 року та рішення апеляційного сулу Полтавської області від 23 лютого 2017 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що в 2003 році між нею та ОСОБА_4 склалися сімейні відносини, а 29 липня 2006 року зареєстровано шлюб. Зазначала, що сторони проживали однією сім'єю разом з її дочкою від першого шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, вели спільне господарство. Від шлюбу сторони мають спільну дочку ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Октябрського районного суду

м. Полтави від 23 квітня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Вказувала, що до реєстрації шлюбу за рахунок кредитних коштів ними було придбано квартиру АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу сторони фактично проживають в спірній квартирі з дітьми. Кошти по кредиту сплачувались за спільні кошти подружжя.

Ураховуючи наведене, просила: визнати факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 2003 року

по 29 липня 2007 року та після розірвання шлюбу по теперішній час; визнати квартиру АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину вказаної квартири, за ОСОБА_3 - на 2/3 частин вказаної квартири; обов'язок сплатити третій особі ТОВ «Укрпромбанк» залишок заборгованості за кредитним договором від 14 липня 2006 року покласти на сторони в рівних частках.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов, мотивуючи тим, що сторонами під час перебування в шлюбі 27 червня

2007 року на ім'я ОСОБА_3 було придбано легковий автомобіль марки BYD, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_2. Даний автомобіль було придбано за рахунок кредитних коштів, на дату розгляду справи в суді кредит погашено в повному обсязі.

Ураховуючи наведене, просив визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, залишивши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 його частини.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 листопада

2016 року заявлені позови задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 станом на 14 липня 2006 року. Здійснено поділ спільного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право власності

на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, залишено за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини автомобіля марки BYD,

2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, залишивши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину зазначеного автомобіля.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 654,63 грн у рахунок відшкодування понесених судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 551,20 грн на відшкодування понесених судових витрат.

Рішенням апеляційного сулу Полтавської області від 23 лютого

2017 року рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та

ОСОБА_3 станом на 14 липня 2006 року, визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частини спірної квартири та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 654,63 грн на відшкодування понесених судових витрат скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 профакту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 станом на 14 липня

2006 року та поділу спірної квартири по Ѕ частини кожному з подружжя, апеляційний суд виходив із недоведеності позовних вимог.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що 29 липня 2006 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_3 було укладено шлюб, який рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2013 року розірвано. Від шлюбу народилась дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з випискою з домової книги про склад сім'ї та прописку, ОСОБА_3 разом зі своїми дочками: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані у гуртожитку по АДРЕСА_5

До 30 березня 2004 року ОСОБА_4 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2006 року, яке набрало законної сили 8 червня 2006 року, за ОСОБА_4 визнано право власності на торгівельний павільйон АДРЕСА_6

За умовами договорів банківського вкладу від 21 березня 2006 року та від 20 червня 2006 року, укладеними між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4, банк прийняв від вкладника грошові кошти в розмірі 30 000 грн, строком на 92 дні - з 21 березня 2006 року по 20 червня 2006 року та 31 000 грн, строком на 92 дні - з 20 червня 2006 року

по 19 вересня 2006 року.

Згідно з умовами кредитного договору від 14 липня 2006 року, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 220 685 грн на придбання жилої нерухомості.

На підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2006 року

ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_3. Продав вчинено за 220 685 грн.

Згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта АДРЕСА_7 є обтяженою договором іпотеки

від 14 липня 2006 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що спірна квартира була придбана сторонами за час спільного проживання з

ОСОБА_4 сім'єю без реєстрації шлюбу, а відтак, у зв'язку із чим на дане майно поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя.

За положеннями ст. ст. 60, 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У п. п. 20, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту того, що до укладення шлюбу між сторонами - 29 липня 2006 року, склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Так, із пояснень свідків, встановлено, що до укладення шлюбу сторони проживали разом у орендованому житлі, точної дати, з якої вони почали проживати разом, жоден із свідків зазначити не зміг, щодо розподілу обов`язків та доходів при утворенні та веденні бізнесу свідки також однозначних пояснень надати не змогли, у зв`язку із необізнаністю щодо зазначених обставин.

Отже наведені пояснення не можуть з достовірністю підтвердити доводи позивача про спільне проживання з відповідачем до реєстрації шлюбу.

Інших належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували факт того, що до укладення шлюбу між сторонами -

29 липня 2006 року, склалися усталені відносини, що притаманні подружжю позивачем не надано.

Зі змісту заяви ОСОБА_4 приватному нотаріусу від 14 липня

2006 року вбачається, що ОСОБА_4 вказаною заявою ствердив той факт, що грошові кошти, що витрачалися ним на придбання квартири АДРЕСА_1, є його особистим майном, і особи, які могли поставити питання про визначення за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), що витрачаються на купівлю зазначеного майна (у тому числі і відповідно до ст. ст. 65, 74, 97 Сімейного кодексу України) відсутні.

Встановивши, що спірна квартира була придбана ОСОБА_4 до укладення шлюбу з ОСОБА_3, а останньою не доведено факт ведення спільного господарства, побуту і бюджету та наявності взаємних прав та обов'язків з ОСОБА_4 до укладення шлюбу між ними, апеляційний суд прийшов вірного висновку про те, що факт спільного проживання без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету та наявності взаємних прав та обов'язків не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що до укладення шлюбу між сторонами існували усталені відносини, що притаманні подружжю.

За змістом ст.ст. 328, 334 та 655 ЦК України власником майна за договором купівлі-продажу стає покупець за цим договором, який прийняв майно і сплатив за нього обумовлену договором грошову суму.

Посилання в касаційній скарзі на те, що право власності на спірну квартиру мало місце під час перебування сторін у шлюбі, висновок суду не спростовують, оскільки правовою підставою для реєстрації за

ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 14 липня 2006 року, який сторонами не оспорено та в установленому законом порядку не визнано недійсним.

Доводи касаційної скарги щодо помилковості судових рішень в частині поділу автомобіля, суд касаційної інстанції не бере до уваги, оскільки ОСОБА_3 не оскаржила рішення місцевого суду в цій частині в установленому законом апеляційному порядку.

Водночас слід відмітити, що ненаведення апеляційним судом відповідних мотивів відносно залишення рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частини автомобіля без змін на правильність вирішення спору не впливає.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки під час розгляду справи судом вірно застосованої норми матеріального права, а наведені в скарзі доводи висновків суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного сулу Полтавської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Кафідова І.М. Фаловська