АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4571/17 Справа № 183/3699/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Каратаєвої Л.О.,

суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

при секретарі: Григорєвій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.04.2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Не погодившись зі вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Суд першої інстанції посилався на те, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/1276/16 від 21.06.2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.08.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2016 року, встановлено, що 29.12.2012 року ОСОБА_3 передав в борг ОСОБА_2 2500 доларів США, про що свідчить власноруч написана відповідачем розписка. Строк повернення грошей вказаний в розписці до 29.03.2013 року. Судом встановлено, що форма договору позики, яка встановлена законом, дотримана, що підтверджується розпискою відповідача. Під час розгляду справи доводи відповідача та його представника про те, що грошові кошти, передані позивачем за вказаною вище розпискою в якості авансу в рахунок майбутньої купівлі ним певного нерухомого майна у відповідача, судом не прийняті до уваги, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст. 58-59 ЦПК України.

Згідно із ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки надана розписка не є окремим договором, а є доказом на підтвердження складення та дотримання письмової форми договору позики, укладеного сторонами, який і оскаржує позивач і письмова форма при укладанні відповідного договору дотримана. Також суд виходив з того, що позивачем в якості підстав позову зазначено положення ст. 203, 215 ЦК України, а не положення ст. 229-233 ЦК.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1967цс15 та, згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, оскільки позивачем надано розписку, яка містить підпис позивача та зі змісту якої вбачається отримання грошових коштів саме у борг, ураховуючи положення ст.ст. 1047, 207 ЦК України, судовим рішенням у справі за участю тих самих осіб встановлено факт отримання грошових коштів в розмірі 2500 доларів США у борг, суд правильно прийшов до висновку про вчинення правочину у належній письмовій формі.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що боргова розписка стосується лише передачі-отримання грошових коштів та сама по собі не є договором позики, а є лише підтвердження такого договору, який було укладено між сторонами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивач не надав доказів, з яких було б можливо зробити висновок, що зазначена розписка має відношення до правочину купівлі-продажу нерухомого майна. Вказана розписка вже була предметом судового розгляду та в судовому засіданні встановлено, що 29.12.2012 року позивач передав в борг відповідачу 2500 доларів США, про що свідчить власноруч написана відповідачем розписка. Строк повернення грошей був обговорений та вказаний в розписці до 29.03.2013 року. Крім того судом встановлено, що зазначена форма договору, відповідно до закону згідно зі ст. 1047 ЦК України - договору позики, дотримана, що підтверджується розпискою відповідача. Судами в іншому провадженні вже досліджувалося питання надання та отримання коштів в борг.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: