АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/330/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Кравченко Т. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЮвшина В. І.
суддівГончар Н. І., Сіренка Ю. В.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Юрківської сільської ради, ОСОБА_8 про скасування рішення сільської ради, відновлення стану земельної ділянки, що існувала до порушення права та скасування реєстрації права власності на земельні ділянки,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до Юрківської сільської ради, ОСОБА_8 про скасування рішення сільської ради, відновлення стану земельної ділянки, що існувала до порушення права та скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.02.2016 року вона придбала у ОСОБА_9 житловий будинок за адресою: с. Юрківка, Звенигородського району Черкаської області та прилеглу земельну ділянку площею 0,1604 га. Дана земельна ділянка була приватизована колишнім власником на підставі рішення Юрківської сільської ради.

Позивачка стверджує, що відповідачка ОСОБА_8 свого часу приватизовуючи свою частину землі, незаконно отримала у власність більшу частку ніж передбачалось попереднім розмежуванням, чим створила перешкоду позивачці у використанні її майна.

22.11.2016 року ОСОБА_7 остаточно уточнивши свої позовні вимоги просила суд відновити стан земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання незаконним та скасування рішення Юрківської сільської ради №24-6/V від 15.07.2009 року. Визнати незаконним та скасувати реєстрацію права власності на земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_1, власник ОСОБА_7 та АДРЕСА_2, власник ОСОБА_8

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити повністю.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_7 до Юрківської сільської ради, ОСОБА_8 про скасування рішення сільської ради, відновлення стану земельної ділянки, що існувала до порушення права та скасування реєстрації права власності на земельні ділянки, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано жодного доказу, який би обгрунтовував порушення її прав, як власника земельної ділянки, відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що згідно з довідок Юрківської сільської ради Звенигородського району, копії будівельного паспорту на земельну ділянку, свідоцтва на забудову садиби, а також записів земельної шнурової книги колгоспу ім. Ватутіна с. Юрківка вбачається, що за ОСОБА_10 біля будинку по АДРЕСА_1 рахувалась земельна ділянка площею 0,04 га згідно рішення зборів колгоспу пр. № 7 від 23.12.1975 року та згідно рішення пр. № 3 від 20.08.1982 року земельна ділянка площею 0,14 га.

Рішенням Юрківської сільської ради № 24-6/V від 15.07.2009 року земельну ділянку площею 1604 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку було надано у власність ОСОБА_10

На підставі цього рішення сільської ради ОСОБА_10 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 29.10.2009 року. В послідуючому даний будинок перейшов у власність ОСОБА_11, а земельна ділянка у власність ОСОБА_12

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 03 листопада 2009 року позивач придбала у ОСОБА_11 жилий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: вул. Жовтневій, 159-а в с. Юрківка на земельній ділянці площею 0,1604 га. Договір було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.12.2009 року

16 лютого 2016 року ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу земельну ділянку розміром 0,1604 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належала продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.02.2016 року

Також судом встановлено, що згідно даних земельно-кадастрової книги Юрківської сільської ради за ОСОБА_13 в АДРЕСА_2 рахувалась земельна ділянка площею 0,40 га та 0,41 га - пр. № 2 від 25.04.1987 року

Рішенням Юрківської сільської ради № 5/22 від 04.04.1996 року було передано у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_13 земельну ділянку площею 0,40 га. На даний час власником земельної ділянки площею 0,41 га в АДРЕСА_2 являється ОСОБА_8

За твердженням позивачки межа земельної ділянки ОСОБА_8 на 2 метри заходить на її земельну ділянку, що позбавляє позивачку належним чином обслуговувати її господарські споруди, а тому просила суд відновити її порушене право шляхом визнання незаконним та скасування рішення Юрківської сільської ради №24-6/V від 15.07.2009 року та визнання незаконним та скасувати реєстрацію права власності на земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_1, власник ОСОБА_7 та АДРЕСА_2, власник ОСОБА_8

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачів до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87 - 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143 - 146, 149, 151, 153 - 158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Як встановлено з матеріалів справи, на час набуття позивачкою права власності на земельну ділянку, такі розміри та конфігурація земельних ділянок вже були визначена попередніми власниками, які ніяких претензій один до одного не висували. При приватизації земельних ділянок попередні власники узгоджували межі землекористування та розміри земельних ділянок та не вважали своє право порушеним. Право позивачки на користування земельною ділянкою та її володінням на праві власності являється похідним від попередніх власників.

Позивачка не надала суду жодного належного та допустимого доказу про те, що належна її земельна ділянка повинна мати іншу конфігурацію, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачка не довела суду порушення її права.

Доводи апелянта про порушення відповідними органами вимог статей 118 та 198 ЗК України в редакції 2001 року в частині не погодження суміжними землекористувачами меж земельних ділянок при приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_2, є безпідставними, так як ЗК України в такій редакції набув чинності в 2001 році, а земельна ділянка була приватизована в 1996 році.

Інші доводи апеляційної скарги також перевірені судом апеляційної інстанції та визнані безпідставними.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2016 року відхилити, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з часу її проголошення.

Головуючий :

Судді :