У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання договорів дарування недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просив поновити йому строк на звернення до суду з даним позовом, визнати недійсним договір дарування від 14 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, щодо квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним подальший договір дарування цієї ж квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнати за ним право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування та витребувати її з володіння ОСОБА_5; визнати недійсним договір дарування від 24 жовтня 2008 року, укладений між позивачем, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, щодо дарування квартири АДРЕСА_2; визнати за позивачем в порядку спадкування право власності на указану квартиру та витребувати з володіння ОСОБА_4 вказане нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорювані правочини ОСОБА_7 уклала, не усвідомлюючи значення своїх дій та без можливості керувати ними, оскільки тривалий час хворіла на онкологічне захворювання й останнім часом приймала наркотичні засоби від болю.

Позивач вказував, що його мати не перебувала в дружніх відносинах з відповідачем ОСОБА_8, а тому оспорювані договори суперечать її волевиявленню.

Крім того, позивач зазначив, що правочин з дарування квартири АДРЕСА_2 з його боку було укладено з метою збереження сім'ї, під тиском його дружини ОСОБА_4, яка мала намір з ним розлучитись.

Позивач зазначав, що про обставини укладення оспорюваних договорів йому стало відомо під час участі в судових засіданнях у цивільній справі про розлучення між ним та ОСОБА_4 у 2014 році, після чого ним було подано заяву про прийняття спадщини після матері.

Посилаючись на вказані обставини, позивач проси позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року, позов задоволено частково.

Поновлено строк позовної давності.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 14 листопада 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Витребувано у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та в цій частині направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Рішення судів в іншій частині не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині не відповідають.

Судами встановлено, що 14 листопада 2008 року ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1. Вказаний правочин посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тубольцевою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2539.

В подальшому, зазначена квартира на підставі договору дарування від 13 червня 2012 року була відчужена ОСОБА_4 на користь своєї дочки від попереднього шлюбу ОСОБА_5, за якою на момент звернення позивача до суду було зареєстровано право власності на указану квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, про що свідчить свідоцтво, видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві 18 листопада 2008 року.

Судом також встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року було задоволено позов ОСОБА_3 та визначено йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи частково позов та визнаючи недійсним договір дарування від 14 листопада 2008 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що, укладаючи оспорюваний правочин, ОСОБА_7 не могла усвідомлювати значення власних дій та керувати ними, а тому указаний договір підлягає визнанню недійсним, а право власності на квартиру має бути визнане за позивачем, який є єдиним спадкоємцем померлої.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на моменту кладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

У пункті 17 вказаної постанови роз'яснено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен зокрема з'ясувати: повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 28 серпня 2015 року № 752, проведеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, у момент укладення договору дарування квартири від 14 листопада 2008 року ОСОБА_7 виявляла ознаки синдрому порушеної свідомості, соматогенно обумовленого, і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

З даного висновку судово-психіатричної експертизи вбачається, що він базується лише на показах свідків (медичних працівників, які здійснювали медичні процедури онкохворій ОСОБА_7), допитаних в суді першої інстанції, в останні дні перед смертю хвора була у вкрай важкому стані, майже не розмовляла, не реагувала, та майже весь час була без свідомості.

При цьому, в описовій частині висновку експертною комісією зазначено, що в наданих на теперішню експертизу матеріалах, відсутні об'єктивні дані, які б свідчили про те, що медичні препарати (у тому числі наркотичні анальгетики, які призначалися лікарями, і які ОСОБА_7 приймала) спричинили вплив на здатність хворої усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в періоди часу, що цікавлять суд (т. 2, а. с. 84), проте експертами зроблено категоричний висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_7 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Разом з тим, визнаючи за належний та допустимий доказ проведену під час розгляду справи в суді першої інстанції судово-психіатричну експертизу, місцевий суд залишив поза увагою те, що висновок експертизи не є для суду обовґязковим і не є безспірним, а оцінюється в сукупності з іншими доказами у справі, які в матеріалах справи відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_4 у суді першої інстанції заявлялось клопотання про надання часу на підготовку питань для повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, та в суді апеляційної інстанції заявлялося клопотання про призначення такої експертизи, проте судами було відмовлено у їх задоволенні без будь-якого мотивування, що є порушенням ч. 2 ст. 210 ЦПК України.

Крім того, як встановлено судом, нотаріус, яка посвідчувала оспорюваний договір, померла, тому встановити обставини, за яких посвідчувався вказаний правочин, та, у якому стані перебувала ОСОБА_7 у цей час, неможливо.

З огляду на вказані обставини, покази свідків, які показали, що ОСОБА_7 в останні дні свого життя майже не розмовляла, не реагувала, та майже весь час була без свідомості, не узгоджуються з п. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), що у разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати правочин, заяву або інший документ, підписується інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Про спосіб установлення особи нотаріусом робиться відповідний запис у реєстрі нотаріальних дій.

Таким чином, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди зазначеного не врахували, обставини нотаріального посвідчення договору не перевірили та дійшли передчасного висновку про визнання недійсними договору дарування від 14 листопада 2008 року, оскільки підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12).

За таких обставин у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди попередніх інстанцій вищезазначених вимог закону до уваги не взяли, належним чином доводів сторін не перевірили, не врахували вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має надати оцінку всім доказам у сукупності, що судами зроблено не було.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В. Умнова

І.М.Фаловська