Справа № 359/8131/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/3690/17 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 20 19.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

19 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Марченка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Віценко Валерія Олександрівна про визнання договорів недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та повернення сторін у первісний стан,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом із врахуванням уточнення позовних вимог у відповідності до норм ст.ст. 215, 216, 319 ЦК України просила:

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 20.10.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко Валерією Олександрівною, за реєстровим номером 2634;

- визнати недійсним Договір дарування вищезазначеної земельної ділянки площею 0,06 га, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, 21.10.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко Валерією Олександрівною, за реєстровим номером 2642 та скасувати рішення №25466991 від 21.10.2015 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку;

- повернути сторони у первісне положення.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що на виконанні ВДВС Бориспільського МУЮ Київської області перебуває виконавчий лист №2-2622 від 10.09.2003 року, виданий Бориспільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх спільної доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але неменше 1/2 неоподатковуваного мінімуму громадян на дитину, до її повноліття. Розмір заборгованості за виконавчим листом з 04.09.2003 року по 01.10.2011 року становить 242 562,21 грн., яка відповідачем ОСОБА_3 не погашена. З метою своєчасного виконання зазначеного судового рішення 03.10.2011 року старшим державним виконавцем Гой Я.П. винесено постанову про арешт майна боржника та заборони його відчуження, якою накладено арешт на автомобіль марки "Ford Tranzit" та причеп до легкового автомобіля, однак проведення його оцінки та реалізації на прилюдних торгах унеможливлюється через відсутність ключів, які відповідач не передав державному виконавцю. Згідно постанови державного виконавця від 10.02.2012 року звернено стягнення на майно боржника, а саме земельну ділянку № АДРЕСА_1. 06.10.2016 року позивачка звернулась до ВДВС Бориспільського МУЮ із запитом про примусове виконання виконавчого листа та ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження, дізналась, що вищезазначена земельна ділянка, відносно якої 10.02.2012 року було винесено постанову про арешт майна боржника та заборони його відчуження, являється відчуженою на користь третіх осіб.

Тому вважає, що оспорювані нею правочини укладені відповідачем в протизаконних цілях без наміру передати право власності іншій особі, так як дана земельна ділянка в кінцевому результаті повернулась в розпорядження його родини - дружини відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, та що відповідачі намагалися створити видимість переходу права власності на підставі укладення договору купівлі-продажу та передачі майна в дар, тоді як переслідувана ними мета полягала в ухиленні від сплати заборгованості по аміантам за рахунок зазначеного у договорах майна, тому ці договори є фіктивними правочинами. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Не підтримуючи доводів апеляційної скарги, ОСОБА_3 подав заперечення, в якій посилається на правильність висновків рішення суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Бориспільського міськрайонного суду залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися до зали судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 20 жовтня 2015 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко В.О., реєстровий №2634, Договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4, купив належну відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,06 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_1.

За змістом п. 7 Договору купівлі-продажу земельної ділянки, відсутність заборони відчуження нерухомого майна, яке вказане вище та податкової застави перевірено за допомого Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру податкових застав, що підтверджується витягами від 20 жовтня 2015 року.

Також встановлено, що 21 жовтня 2015 року між відповідачами ОСОБА_4 (Дарувальник) та ОСОБА_5 (Обдарована) був укладений та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко В.О., реєстровий №2642, Договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_4 подарував, а обдарована ОСОБА_5, прийняла в дар належну дарувальнику на праві власності земельну ділянку площею 0,06 га, що знаходиться за вже зазначеною адресою, для будівництва та обслуговування житлового будинку із кадастровим номером НОМЕР_1.

За змістом п. 7 Договору дарування земельної ділянки, відсутність заборони відчуження нерухомого майна та податкової застави перевірено за допомого Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру податкових застав, що підтверджується витягами від 21 жовтня 2015 року.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів, що відповідачі свідомо, з метою ухилення відповідача ОСОБА_3 від сплати заборгованості по аліментах за рахунок зазначеного в договорах майна, уклали оспорювані договори, та намагалися створити видимість переходу права власності на підставі укладених оспорюваних договору купівлі - продажу земельної ділянки та договору дарування земельної ділянки, позивачем суду надано не було.

Колегія суддів із вказаним висновком суду першої інстанції погодитися не може виходячи з наступного.

Згідно змісту ч. 1, 4 ст. 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В зв'язку з цим слід також зазначити, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні Бориспільського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області (до реорганізації - відділ державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області) знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2622 від 10.09.2003 року, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання їх спільної доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але неменше 1/2 частини неоподатковуваного мінімуму громадян на дитину, до її повноліття (а.с.6,7).

Згідно довідки - розрахунку заборгованості з аліментів за період з 01.09.2015 по 30.09.2016 державного виконавця Шепелева О.С. заборгованість відповідача ОСОБА_3 зі сплати аліментів за вищевказаним виконавчим листом станом на 30.09.2016 року становить 266851,45 грн., зокрема станом на 31.08.2015 року заборгованість становила 245609,45 грн. (а.с.18)

З долучених до матеріалів справи копії документів з виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-2622 від 10.09.2003 року, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області, також вбачається, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.10.2011 року ВП №3239049 старшим державним виконавцем Гой Я.П. для забезпечення реального виконання рішення накладено арешт на автомобіль Ford Tranzit, рік випуску 1988, колір - червоний, тип АТМ - легковий, д.н.з. - НОМЕР_3, № двигуна - НОМЕР_2, № кузова - НОМЕР_2, тип кузова - вантажопасажирський, - у межах суми звернення стягнення: 29571,90 грн., а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_3 лише в межах суми боргу; арешт накласти з моменту надходження постанови.

При цьому зазначено, що копії постанови направити на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника та сторонам.

Зі змісту копії супровідного листа від 03.10.2011 року №81039-81042 (а.с.9) вбачається, що копія постанови підлягала направленню РЕВ ДАІ, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та Бориспільському міськрайонному суду Київської області, а також, що відповідач ОСОБА_3 отримав копію постанови 03.10.2011 року, що сторонами не заперечується.

Крім того, згідно копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.02.2012 року ВП №3239049 старшим державним виконавцем Гой Я.П. для забезпечення реального виконання рішення накладено арешт на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,06 га, що належить боржнику ОСОБА_3 , у межах суми звернення стягнення 242562,21 грн., заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу. Зазначено про те, що арешт накласти з моменту надходження постанови, а також, що копії постанови направити на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника та сторонам (а.с.11).

Зі змісту копії супровідного листа від 10.02.2012 № 9518 (а.с.10) вбачається, що копії постанови про арешт майна боржника від 10.02.2012 року підлягали направленню для виконання та до відому Головному управлінню держкомзему в Київській області, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та Бориспільському міськрайонному суду Київської області.

Факт отримання даної постанови відповідач ОСОБА_3 не визнає.

Наполягаючи на своїх доводах, апелянт вказує, що оспорювані нею правочини були укладені відповідачем в протизаконних цілях без наміру передати право власності іншій особі, так як дана земельна ділянка в кінцевому результаті повернулась в розпорядження його родини - дружини відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та що відповідачі намагалися створити видимість переходу права власності на підставі укладення договору купівлі-продажу та передачі майна в дар, тоді як переслідувана ними мета полягала в ухиленні від сплати заборгованості по аліментам за рахунок зазначеного у договорах майна, тому ці договори є фіктивними правочинами. Також стверджує, що відчуження відповідачем майна при наявності постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження та з урахуванням суми заборгованості за сплатою аліментів, яка складає 266851,45 грн., порушує її права та права доньки, в інтересах якої діє, оскільки унеможливлює примусове виконання судового рішення за рахунок проданого та подарованого майна.

При цьому недійсність правочину апелянт мотивує порушенням сторонами при укладенні договору дарування та договору купівлі-продажу положення ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме тим, що на підставі спірних договорів відчужено майно, на яке згідно постанови від 10.02.2012 року накладено арешт, і це суперечить закону, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, а вчинений 20.10.2015 року правочин у формі продажу земельної ділянки ОСОБА_4 та подальше її відчуження 21.10.2015 на користь другої дружини відповідача - ОСОБА_5 суперечить вимогам ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» і були порушенням заборони державного виконавця розпоряджатися належним відповідачу майном. Вважає, що сама по собі відсутність у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно даних про арешт майна (земельної ділянки), яке нотаріус перевіряв перед вчиненням відповідних дій, не свідчить про відсутність обов'язку у дарувальника виконувати законні вимоги державного виконавця щодо заборони розпоряджатися своїм майном і не змінює правову природу спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що був чинним до 05.10.2016, копія постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборон на його відчуження .

У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі, зокрема, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» та п.38 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/3, при посвідченні угоди про відчуження зокрема, земельної ділянки перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачено правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, свідомий намір невиконання зобов'язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину.

З матеріалів справи видно, що зі змісту акту державного виконавця від 19.04.2012 року вбачається, що державним виконавцем здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що на даній земельній ділянці розташований будинок, що не належить боржнику, що унеможливлює проведення опису земельної ділянки. Факт обізнаності ОСОБА_3 про заборону відчуження земельної ділянки, що є предметом спору, підтверджується його підписом на Акті, що був складений у його присутності (а.с.144).

Також міститься заява від 11.09.2013 року, написана власноруч боржником ОСОБА_3 щодо не проведення жодних примусових дій стосовно вказаної земельної ділянки у зв'язку із поданням ним клопотання до суду про зупинення виконавчого провадження та оскарження довідки - розрахунку (а.с.143).

Згідно ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2017 року у справі №359/8008/16 за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність старшого державного виконавця вбачається, що бездіяльність старшого державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ Гой Я.П., яка полягає в ухиленні від надсилання постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження була предметом судового розгляду та встановлено, що така бездіяльність суперечила ст. 57 Закону Країни «Про виконавче провадження». Судом визнано протиправною бездіяльність старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Гой Яни Петрівни, що полягає в ухиленні від надсилання постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 лютого 2012 року, якою був накладений арешт на земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в АДРЕСА_1 (а.с 119-121).

Враховуючи вищевикладене, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, суд першої інстанції вищевказані обставини та положення закону не врахував, не встановив факт обізнаності відповідача ОСОБА_3 стосовно заборони відчуження земельної ділянки та не з'ясував, чи порушуються у зв"язку з цим права та охоронювані законом інтереси позивачки на своєчасне та повне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів.

Як вбачається із вищезазначеного, станом на момент укладення оскаржуваних договорів у відповідному державному реєстрі була відсутня реєстрація обтяжень щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1, встановлених постановою старшого державного виконавця Гой Я.П. від 10.02.2012 року про арешт майна боржника та заборони його відчуження. Разом з тим при розгляді вказаної справи було встановлено, що ОСОБА_3 як боржник по виконавчому провадженню №2-2622 від 10.09.2003 року був обізнаний про винесення цієї постанови, про зміст і час дії цих заходів. ОСОБА_3 стосовно вказаної земельної ділянки не могло бути укладено жодного правочину, а тому оспорювані позивачкою договори підлягають визнанню недійсними з підстав, визначених статтями 203, 215-216, 234 ЦК України, так як ці договори були укладені в період дії встановленої заборони на відчуження земельної ділянки, про яку відповідачу ОСОБА_3 було достеменно відомо.

Укладення договору про відчуження земельної ділянки під час дії заборони на таке відчуження порушує публічний порядок, не залежно від того, що інформація про арешт була відсутня у відповідному державному реєстрі, а тому являється нікчемним. При цьому оспорювати такі договори мають право не тільки сторони договору, але й інша, заінтересована особа, якщо права цієї особи можуть бути захищені у спосіб визнання правочину недійсним.

Саме такого правового висновку прийшов Верховний Суд України при розгляді справи №6-2690цс16 від 09 серпня 2017 року .

Таким чином, судом першої інстанції не надано належної оцінки зазначеним фактичним обставинам, які мають важливе значення для правильного вирішення справи та дійшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, так як укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_3 відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно відповідачу ОСОБА_4, який у свою чергу, на наступний день, на підставі договору дарування, відчужив вказане майно дружині ОСОБА_3 - ОСОБА_5

Установивши цю обставину, суд першої інстанції не перевірив чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами та чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича із метою приховування цього майна від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення заборгованості по аліментам.

Мотивуючи свої доводи, апелянт ОСОБА_2 посилається на те, що відповідачі, які зареєстровані та проживають за однією адресою свідомо, з метою ухилення боржника ОСОБА_3 від сплати заборгованості по аліментам за рахунок зазначеного в договорах майна, який у свою чергу доводиться чоловіком ОСОБА_5, уклали оспорювані договори та намагалися створити видимість переходу права власності земельної ділянки, яка так і не була передана у володіння третьої особи і повернулася у розпорядження родини боржника, тому дані договори є фіктивними правочинами.

Таким чином, у відповідності до норм ст. 234 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки стягувачем у рамках виконавчого провадження про заборону відчуження нерухомого майна боржника являється позивачка, то укладені 20.10.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та 21.10.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 правочини порушують права ОСОБА_2, укладені під час дії заборони на відчуження майна, були вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правом, так як відповідачі мали намір приховати майно від можливого його звернення на відшкодування заборгованості за рішенням суду.

Суд першої інстанції, розглядаючи вказану справу та вирішуючи спір, не дав належної оцінки вказаним обставинам, тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині визнання правочинів недійсними не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог позову в цій частині.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Якщо позивач вимагає повернення майна, відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 не була сторонами правочинів, які судом визнанні недійсними внаслідок їх фіктивності тому її вимоги щодо повернення сторін у попередній стан є безпідставними.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином на користь позивачки підлягає стягненню з відповідачів сума сплаченого судового збору у розмірі по 1139,23 грн. із кожного (а.с.1,136).

Керуючись ст.ст. 12, 15, 16, 202-204, 215, 216, 234 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212-215, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 20.10.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко Валерією Олександрівною, за реєстровим номером 2634.

Визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 21.10.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віценко Валерією Олександрівною, за реєстровим номером 2642.

Скасувати рішення №25466991 від 21.10.2015 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3 417,70 грн. (три тисячі чотириста сімнадцять гривень сімдесят копійок) по 1139,23 грн. з кожного.

У задоволенні позовних вимог щодо повернення сторін у первісне положення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагєєв