Справа № 450/3233/16-ц Провадження № 2/450/602/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2017 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Штойка С.В.

з участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - в с т а н о в и в :
Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивує тим, що з 21.07.2003 року була прийнята на посаду лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 . 18.11.2016 року її було звільнено з цієї посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штатів. Таке звільнення позивач вважає незаконним, оскільки 08.05.2014 року у неї народився син, а відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства установи організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Оскільки на час звільнення її сину не виповнилося три роки, вважає що відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, останній зобов`язаний її поновити та виплати на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 18.11.2016 року. На підставі наведеного просить позовні вимоги задовольнити.

Позивач та її представник в судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали з підстав вказаних у позовній заяві та просили такі задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання з`явилася, позовні вимоги не визнала, вважає такі незаконними та необґрунтованими. Командир військової частини НОМЕР_1 19.01.2017 року подав письмові заперечення в яких зазначив, що відповідно до спільної директиви Міністерства Оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 30.08.2016 року № Д-322/1/16дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України у 2016 році», військову частину НОМЕР_1 з 21.11.2016 року було переведено на новий штат. З працівниками, які підлягали звільненню проведено бесіду із складанням листів попереджень про скорочення штатів. ОСОБА_3 09.09.2016 року було попереджено про скорочення займаної посади. На момент звільнення позивача, у військовій частині не було вакантних посад, що виключає можливість розміщення її на будь-якій іншій посаді. Окрім цього вказав, що позивач зареєстрована у Пустомитівському районному центрі зайнятості та отримує допомогу по безробітті.

Розглянувши матеріали справи, та докази в їх сукупності, вислухавши пояснення позивач та її представника, пояснення представника відповідача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.07.2003 року прийнята на роботу лаборанта медпункту військової частини НОМЕР_1 с. Липники, Пустомитівського району Львівської області, згідно наказу від 21.07.2003 року № 154.

Як стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Пустомитівського районного управління юстиції у Львівській області, у позивача ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, ОСОБА_4 .

Відповідачем не заперечується той факт, що йому було відомо про те, що на час звільнення у ОСОБА_3 була дитина віком до трьох років, тому дані обставини в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Судом встановлено, що згідно наказу № 266 від 19.11.2016 року ОСОБА_3 звільнена з роботи по скороченню штатів згідно пункту 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли можливе звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Передбачена ст. 184 КЗпП України заборона звільняти з ініціативи власника або уповноваженого ним органу вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда, є гарантією при їх звільненні, отже, названі категорії жінок не можуть бути звільнені з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, передбачених ст.ст. 28, 40,41 КЗпП України.

Наявність у працівника на день її звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, за відсутності ліквідації підприємства, установи, організації, дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179) а у одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда, є безумовною підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді.

Згідно до положень п. 2 ст. 8 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V та відповідно до якого Україна взяла на себе зобов`язання вважати обов`язковими названі статті та пункти частини II Хартії, незаконним вважається звільнення роботодавцем жінки в період її вагітності або відсутності на роботі у зв`язку з відпусткою, або в період після її повернення на роботу, установлений національним законодавством.

Пунктом18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

За таких обставин, ОСОБА_3 , було звільнено з роботи за наявності у неї дитини віком до трьох років, що є недопустимим, відтак, наказ № 226 від 18.11.2016 року про її звільнення з посади лаборанта медичного пункту на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України є з незаконним та підлягає скасуванню з цієї підстави.

Як встановлено ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 про поновлення її на роботі на посаді лаборанта медпункту військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відтак, для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача слід застосувати норми Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто що передують дню звільнення працівника, яке згодом визнано незаконним.

Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно п.8 обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Беручи до уваги те, що позивача було звільнено 18.11.2016 року, то для розрахунку середньоденної заробітної плати до уваги слід брати заробітну плату отриману за 2 місяці, які передували зазначеній даті, тобто за жовтень 2016 року та за вересень 2016 року, що згідно довідки № 350/480/1/850 від 06.12.2016 року військової частини НОМЕР_1 , яку в судовому засіданні долучив до матеріалів справи представник позивача, становить 4426,00 грн. та 4784,41 грн. відповідно, а в сумі 9210,41 грн.

Враховуючи, що відповідач за два останні місяці перед звільненням у виді заробітної плати отримала 9210,41 грн. пропрацювавши 42 робочих дні, то розмір її середньоденного заробітку становить 219,29 грн. (9210,41/42).

Час вимушеного прогулу позивача становить з 18.11.2016 року по 28.02.2017 року включно. У зазначеному проміжку часу було 70 робочих днів.

Відтак, для того, щоб обрахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 необхідно помножити її середньоденний заробіток за два місяці, які передували незаконному звільненню, тобто 219,29 грн., на кількість робочих днів у періоді вимушеного прогулу, тобто на 70 днів, що становить 15 350, 30 грн.

Відповідно до пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Згідно довідки Пустомитівського районного центру зайнятості від 17.02.2017 року № 148, слідує що позивач ОСОБА_3 зареєстрована як безробітна в Пустомитівському районному центрі зайнятості з 30.12.2016 року, сума нарахувань за період з 30.12.2016 року по 31.01.2017 року становить 2933,48 коп.

Вказана сума, яку позивач отримала як допомогу по безробіттю, підлягає зарахуванню при визначенні оплати за час вимушеного прогулу, що становить 12 416,82 грн. (15 350, 30-2933,48).

На підставі наведеного, беручи до уваги те, що позивача, було незаконно звільнено з посади лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 с. Липники, Пустомитівського району Львівської області те, що особа, яку було незаконно звільнено після чого поновлено на роботі має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підставні та знайшли своє підтвердження у матеріалах справи, а тому підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 12416,82 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно п. 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі наведеного, беручи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача в користь позивача 12416,82 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з відповідача в доход держави слід стягнути 640,00 грн. судового збору.

Згідно п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі позивача слід допустити до негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 10, 60-61, 88, 197, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995 року, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», ст. 40, 184, 232, 235 КЗпП України, суд, -

в и р і ш и в :
Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 266 від 18.11.2016 року по військовій частині НОМЕР_1 с. Липники, Пустомитівського району Львівської області про звільнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посади лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України по скороченню штатів.

Поновити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 с. Липники, Пустомитівського району Львівської області з 18.11.2016 року.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12416,82 гривень.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 в доход держави 640,00 грн. судового збору.

Рішення в частині поновлення на посаді допустити до негайного виконання .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд Львівської області, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

СуддяВ. Є. Мусієвський