Номер провадження: 22-ц/785/1027/17
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О. В.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2017 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

Кононенко Н.А.

при секретарі Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірних відомостей, стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року,

встановила:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

В подальшому, позивач змінив свої позовні вимоги, а саме визначив відповідачем Ананьївську районну державну адміністрацію Одеської області та просив визнати поширені Ананьївською державною адміністрацією відомості в акті обстеження від 05 березня 2013 року про те, що ОСОБА_3 засіяні озимою пшеницею земельні ділянки площею 20.2 га та 22.4 га на території Ананьївської першої сільської ради такими, що не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язати відповідача принести йому вибачення за поширення недостовірних відомостей в акті від 05 березня 2013 року про те, що ним засіяні озимою пшеницею земельні ділянки площею 20.2 га та 22.4 га на території Ананьївської першої сільської ради - шляхом публікації у найближчому номері районної газети «Вісті Ананьївщини», стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що земельні ділянки на території Ананьївської першої сільської ради, які зазначені в акті, складеному комісією Ананьївської районної державної адміністрації, ним взагалі не використовувались.

Внаслідок поширення неправдивої інформації, вказаної в акті, в нього погіршився стан здоров'я, він перебував на лікуванні в Ананьївській центральній районній лікарні та Одеській обласній лікарні, в нього загострилась гіпертонічна хвороба. На лікування він змушений був купувати ліки. Він являється керівником приватно-орендного підприємства «Мрія» і внаслідок поширення неправдивих відомостей, зазначених в акті, порушились його нормальні життєві зв'язки, погіршились відносини з колегами та іншими підприємцями.

Крім того, вказаний акт використовувався як доказ в господарському суді при розгляді справи відносно ПОП «Мрія».

Тому, вважав, що поширенням неправдивих відомостей стосовно нього, відповідач завдав йому моральної шкоди, яку він оцінює в 50 000 грн.

В судовому засіданні:

- позивач та його представник надали аналогічні пояснення, просили задовольнити позов в повному обсязі;

- відповідачі по справі позов не визнали та пояснили, що вони входили до комісії із земельних питань при Ананьївській районній державній адміністрації Одеської області.

При перевірці використання земель на території Ананьївської першої сільської ради було складено акт від 05 березня 2013 року, в якому було вказано, що земельні ділянки площею 22.4 га та 20.2 га засіяні ОСОБА_3 озимою пшеницею. Голові Ананьївської районної державної адміністрації було рекомендовано перевірити правомірність використання вказаних земельних ділянок.

В наступному, було встановлено, що вказані земельні ділянки використовуються не ОСОБА_3, і 23 березня 2013 року було складено акт про визнання недійсним акту від 05 березня 2013 року як складеного помилково. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірних відомостей, стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн. - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Любашівського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року скасувати повністю, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову, суд першої інстанції, на підставі матеріалів даної справи, ст. 277 ЦК України, роз'яснень викладених в постанові № 1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, правильно виходив з наступного.

В акті обстеження земельних ділянок на території Ананьївської першої сільської ради від 05 березня 2013 року, складеному комісією з питань використанні земельних ресурсів у Ананьївському районі зазначено: земельні ділянки, які відносяться до земель запасу загальною площею 22.4 га та до земель резерву загальною площею 20.2 га засіяні ОСОБА_3 озимою пшеницею. Комісія пропонує: рекомендувати голові районної державної адміністрації звернутись до відповідних органів з метою визначення правомірності використання вищезазначених земельних ділянок ОСОБА_3 (а.с. 06).

Відповідно до акту від 29 березня 2013 року, складеного комісією з питань використання земельних ресурсів у Ананьївському районі, вищевказаний акт визнано помилково складеним.

З постанови Ананьївського районного суду Одеської області від 13 грудня 2012 року вбачається, що постанова про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 510 грн. винесена державним інспектором державної інспекції сільського господарства в Одеській області від 01 жовтня 2012 року - скасована (а.с. 13-14).

Твердження ОСОБА_3, що складання акту від 05 березня 2013 року пов'язано з притягненням його до адміністративної відповідальності не може бути доказом його використання, так як акт складено набагато пізніше, чим постанова по справі про адміністративне правопорушення, яка була скасована судом 13 грудня 2012 року.

Твердження ОСОБА_3, що акт від 05 березня 2013 року щодо використання ним земельних ділянок використовувалось прокуратурою в господарському суді не знайшло свого підтвердження.

З рішення господарського суду Одеської області від 30 квітня 2013 року вбачається, що акт від 05 березня 2013 року не досліджувався взагалі в судовому засіданні.

Крім того, відповідачем по справі було ПОП «Мрія», а в акті зазначалось використання земельних ділянок ОСОБА_3 (а.с. 08-10).

Твердження позивача, що в зв'язку із складанням акту від 05 березня 2013 року в нього погіршилось здоров'я, він змушений був лікуватись, купувати ліки не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

З виписки із медичної документації КП «Одеська обласна клінічна лікарня» видно, що ОСОБА_3 проходив лікування з 09 липня 2012 року по 18 липня 2012 року, з 21 листопада 2012 року по 07 грудня 2012 року.

Акт про використання ОСОБА_3 земельних ділянок був складений 05 березня 2013 року (а.с. 11-12).

Обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Факт складання акту від 05 березня 2013 року сам по собі не може бути доказом поширенням недостовірної інформації стосовно ОСОБА_3, а також доказом заподіяння йому моральної шкоди.

Позивачем не доведенго, що в зв'язку із складенням акту від 05 березня 2013 року про використання ним земельних ділянок, погіршились його відносини із колегами, іншими підприємцями, а також було завдано шкоди його честі, гідності, ділової репутації.

Вищевказаний акт позивач отримав особисто 09 березня 2013 року листом.

Будь-яких доказів оприлюднення інформації, зазначеної в акті іншим особам, позивачем не надано.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

В акті від 05 березня 2013 року було зазначено, що ОСОБА_3, засіяв дві земельні ділянки озимою пшеницею і рекомендовано голові Ананьївської районної державної адміністрації звернутись до відповідних органів з метою визначення правомірності використання вищезазначених земельних ділянок ОСОБА_3

Отже, у зазначеному вище акті не вказується, що ОСОБА_3, самовільно використовує земельні ділянки чи порушив інші вимоги закону. В подальшому вказаний акт був визнаний комісією таким, що складений помилково та скасований.

При цьому судова колегія зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з роз'яснень викладених в п.п. 4, 15, 20 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

З огляду на положення статті 32 Конституції України, судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень даних у п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", у позовній заяві має бути зазначено, в чому полягає для позивача моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність самої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останньої в її заподіянні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач в своїй позовній заяві та в суді, вищевказані обставини належним чином відповідно не виклав та не довів.

Судова колегія вважає, що на підставі зазначеного вище, суд першої інстанції правомірно відмовив ОСОБА_3 в задоволенні вищевказаного позову.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірних відомостей, стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області С.П. Гайворонський

С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко