Справа 225/4147/16-ц
Провадження 2/225/82/2017
Дзержинський міський суд Донецької області
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне і вмотивоване)

28 лютого 2017 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Довженко О.В.,

за участю

секретаря судового засідання Панасенко Г.Ю.,

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

свідка з боку відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним: з 21.01.2013 року позивач працював на підприємстві відповідача - КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер», на посаді робітника з комплексного обслуговування і ремонту будівлі, споруд і обладнання (зовнішній сумісник 0,5 ставки).

01.04.2016 року позивач пішов у чергову відпустку, відповідно до ст.6 Закону України "Про відпустки" на 14 календарних днів, по поверненню з якої 15.04.2016 року в усній формі йому було повідомлено про звільнення відповідно до ст.43-1 КЗпП України, у зв'язку з прийомом на роботу основного працівника.

Звільнення позивач вважає незаконним, таким, що суперечить приписам КЗпП України.

Зокрема, стверджує, що ст.43-1 КЗпП України не встановлює підстав для звільнення, а лише містить перелік випадків, коли як виняток із загального правила ст.43 КЗпП України, звільнення може бути здійснено без згоди профспілкового комітету; наполягає на тому, що на 0,5 ставки позивача не було прийнято нового працівника, а було надано вже працюючому працівникові, при цьому, позивачеві дана посада запропонована не була; зауважує на порушенні відповідачем приписів ст.47 КЗпП України у вигляді несвоєчасного вручення наказу про звільнення від 15.04.2016 року; зазначає, що на час звернення із позовом йому не було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. У підсумку, з огляду на те, що незаконне, на думку позивача, звільнення вплинуло на матеріальне становище його родини, де він є єдиною працездатною особою, останній вважає за доцільне стягнення з відповідача на його користь 2000 грн. моральної шкоди.

В запереченнях на позовну заяву відповідач викладені в ній доводи відхиляє, вважає звільнення позивача правомірним, здійсненим у цілковитій відповідності з вимогами КЗпП України, у тому числі щодо ознайомлення позивача з наказом про звільнення, виплатою йому компенсації за щорічні оплачувані відпустки у повному обсязі, а також, прийняттям на його посаду іншого працівника, який не є сумісником. З огляду на наведене, підстав для задоволення позовних вимог відповідач не вбачає, за результатами вирішення спору просить відмовити в позові повністю. В додаткових поясненнях відповідача від 03.10.2016 року зазначено про пропуск позивачем передбаченого ст.233 КЗпП України місячного строку звернення з заявою про вирішення трудового спору.

Ухвалою від 05.01.2017 року дана справи прийнята до свого провадження суддею Довженко О.В. При цьому, судом була розглянута відповідна заява ОСОБА_1 від 21.09.2016 року «про визнання причини пропущення строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору поважною та його поновлення».(а.с.54). Так, в якості причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначив знаходження його після звільнення у вкрай подавленому стані, тяжкою хворобою матері, наявністю на утриманні дружини та двох малолітніх дітей та, як наслідок, тяжким матеріальним становищем у родині, що заважало звернутись за кваліфікованою юридичною допомогою.

З урахуванням наведених позивачем сімейних та матеріальних обставин, зважаючи на незначний пропуск останнім строку звернення до суду з відповідною позовною заявою про вирішення трудового спору, керуючись п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.92 року, причини пропуску позивачем зазначеного строку визнано судом поважними, пропущений строк звернення до суду було поновлено.

В ході розгляду справи позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення на його користь з відповідача грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, зазначивши при цьому, що всі дні щорічної оплачуваної відпустки ним було використано, розрахунок отриманий, заборгованості за невикористані дні щорічної відпустки у відповідача перед ним немає. Решту позовних вимог позивач підтримав, наполягав на їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку наявним доказам, заслухавши покази свідка, судом встановлено наступне:

Починаючи з 21.01.2013 року позивач працював на підприємстві відповідача - КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер» на посаді робітника з комплексного обслуговування і ремонту будівлі, споруд і обладнання (зовнішній сумісник 0,5 ставки). Факт сумісництва підтверджений належним чином засвідченою копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1, згідно записів якої ОСОБА_1 (позивач) 21.02.2007 року наказом №35-к від 21.02.2007 року оформлений на постійну роботу на посаду електромонтера в Дзержинський РЕС (нині, у зв'язку зі зміною організаційно правової структури - ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго»), де продовжує працювати по теперішній час.

01.04.2016 року, згідно наказу головного лікаря КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер» №39-к від 22.03.2016 року (а.с.29), позивач пішов у чергову щорічну відпустку, відповідно до ст.6 Закону України "Про відпустки" на 14 календарних днів, по поверненню з якої був ознайомлений з наказом про його звільнення від 15.04.2016 року, відповідно до ст.43-1 КЗпП України, у зв'язку з прийомом на роботу основних працівників, які не є сумісниками.

Зокрема, в матеріалах справи наявні накази про прийняття на роботу основних працівників, а саме, наказ №84-к від 21.04.2016 року про переведення на 1,0 ставку ОСОБА_4 - робітника з комплексного обслуговування і поточного ремонту споруд, будівель і обладнання з 21.04.2016 року; наказ №103-к від 12.05.2016 року про переведення ОСОБА_5 на посаду робітника з комплексного обслуговування і поточного ремонту споруд, будівель і обладнання з 19.05.2016 року. (а.с.23,24).

Проте, своє звільнення позивач вважає незаконним, що стало приводом для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Відповідно до вимог ст.136 ЦПК України, за заявою відповідача, до участі у справі в якості свідка залучено старшого інспектора з кадрів КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер» ОСОБА_3

Отже, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного:

Звільнення сумісників у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до ст.7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у ст.37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору.

Робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 3 квітня 1993 року №245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом.

На час прийняття і дії вказаних нормативних актів, відповідно до Закону України "Про власність", до державної власності відносились загальнодержавна власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Зазначений нормативно-правовий акт врегульовував питання роботи працівників на умовах сумісництва як на державних (комунальних) підприємствах, так і в державних (комунальних) установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів всіх рівнів.

Незважаючи на втрату чинності Закону України "Про власність" (Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України" від 27.04.2007 року №997), зазначений нормативно-правовий акт врегульовує питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів всіх рівнів.

Таким чином, дія зазначеного наказу поширюється не тільки на державні, а й на комунальні підприємства, установи і організації, у тому числі на КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер», який є комунальним закладом охорони здоров'я.

Отже, пунктом 8 зазначеного вище Положення передбачено, що звільнення з роботи за сумісництвом проводиться, зокрема, з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником.

Тобто, Положення є уніфікованим щодо діяльності державних організацій та організацій із комунальною та іншою формою власності, спрямоване на врегулювання певних видів суспільних відносин с сфері трудових правовідносин, та ґрунтується на нормах ст.43-1 КЗпП України, якою передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченим законодавством.

Викладене свідчить, що у разі розірвання трудового договору за суміщенням, посилання роботодавця на інші статті КЗпП України для визначення правових підстав для звільнення працівника за ініціативою власника, на що посилається позивач в своєму позові, не вимагається.

При цьому, будь-які гарантії працівникам, що звільняються з роботи за сумісництвом, в тому числі обов'язковість їх працевлаштування, наведеним вище Положенням не передбачені.

Зазначеної правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 07.09.2016 року у справі №562/729/15-ц, якою залишено без змін ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27.04.2016 року у згаданій вище справі).

Що ж до тверджень позивача про несвоєчасне його ознайомлення з наказом про звільнення слід зазначити, що даний факт спростовується наявним в матеіралах справи Актом від 15.04.2016 року, підписаним працівниками КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер». Зокрема, зазначеним вище документом підтверджений факт ознайомлення позивача з наказом про звільнення саме 15.04.2016 року. (а.с.53).

В свою чергу, обставини щодо своєчасного ознайомлення позивача з наказом про звільнення, а також, факт відсутності у позивача невикористаних днів щорічної відпустки та заборгованості з боку відповідача щодо їх компенсації позивачеві, були засвідчені у судовому засіданні старшим інспектиором з кадрів підприємства-відповідача ОСОБА_3, залученої до участі у справі в якості свідка на підставі заяви відповідача, відповідно до вимог ст.136 ЦПК України.

Також, не заслуговують на увагу твердження позивача щодо його членства в профспілковій організації КЛПУ «Міський протитуберкульозний диспансер», оскільки доказів такого членства відповідачем суду представлено не було. Окрім того, як вже зазначалось вище, звільнення сумісника з ініціативи власника, відповідно до ст.43-1 КЗпП України, у зв'язку з прийомом на роботу основного працівника, згоди органу первинної профспілкової організації не потребує.

Безпідставними суд вважає й заперечення ОСОБА_1 з приводу неврахування відповідачем під час звільнення передбаченого ст.42 КЗпП України переважного права на залишенні його на роботі, як сімейної особи, що має трьох утриманців - дружину та двох неповнолітніх доньок. Так, як вже зазначалось вище, згідно з п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також, у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці, без виплати вихідної допомоги. При цьму, будь-які гарантії працівникам, що звільняються з роботи за сумісництвом, в тому числі обов'язковість їх працевлаштування та, за аналогією, надання переважного права на залишенні на роботі, наведеним вище Положенням не передбачені.

(Зазначеної правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 24.12.2015 року у справі №6-33507ск15).

З огляду на викладені вище обставини, суд приходить до висновку щодо відсутності при звільненні позивача порушень трудового законодавства. Як наслідок, правових підстав для поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди суд також не вбачає.

Судові витрати у справі компенсуються за рахунок держави, відповідно до приписів ч.4 ст.88 ЦПК України, з огляду на відмову в задоволенні вимог позивача, що звільнений від оплати судового збору за п.п.1 п.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.7, 43-1 КзпП України, Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, ст.ст.10,11,88,209,212,214-215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя