У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.,Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», про визнання окремих частин договору недійсними та застосування наслідків недійсності правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 31 жовтня 2014 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу, згідно з яким відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування позивача автомобіль, а остання зобов'язалася сплачувати лізингові та інші платежі по договору.

Позивач зазначає, що окремі пункти договору фінансового лізингу суперечать положенням Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи (п.п. а п. 8.2.1 ст. 8) не відноситься до лізингових платежів, а умова договору передбачена п. 12.11, якою передбачено неповернення лізиногоодержувачу комісії за організацію даного договору, є несправедливою відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на вказані обставини та ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, позивач просив визнати частково недійсним договір фінансового лізингу від 31 жовтня 2014 року, а саме: п. 5.2 ст. 5 договору в частині тексту: «Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.»; п.п. а п. 8.2.1 ст. 8 договору фінансового лізингу та п. 12.11 ст. 12 договору; виключити з додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 31 жовтня 2014 року № 001310 наступний текст: «Комісія за організацію (10%) 34120 грн.»; стягнути з відповідача на користь позивача 34 120,00 грн та 5 000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 12.11 статті 12 договору фінансового лізингу від 31 жовтня 2014 року, укладеного між ОСОБА_6 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», в частині тексту: «В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається». Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_6 кошти у сумі 34 120,00 грн. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 500,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що пункт п. 12.11 договору фінансового лізингу в частині тексту : «В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.» є несправедливою умовою договору та підлягає визнанню недійсним у вказаній частині як такий, що суперечить п. 4. ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до ст. 216 ЦК України підлягає стягненню з відповідача сплачена позивачкою комісія за організацію в сумі 34 120,00 грн, а також має бути відшкодована моральна шкода в розмірі 500,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами був укладений договір фінансового лізингу з дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог, тому відсутні правові підстави для визнання недійсним п. 12.11 договору фінансового лізингу в частині тексту : «В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.». Позивачка була ознайомлена з його умовами, зокрема п. 8.2.1 договору про сплату комісії за організацію та п. 12.11 про те, що у випадку розірвання договору лізиногоодержувачу не повертається комісія за організацію договору, а також позивачка не довела, що умови цього договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків та завдають їй шкоди.

Однак, такий висновок зроблено судами без належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, належної оцінки наданих ними доказів.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 31 жовтня

2014 року між ТОВ «ЛК «Еталон» (лізингодавець) і ОСОБА_6 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль марки «Мазда» (а. с. 13).

Відповідно до додатку 1 вартість предмета лізингу становить

341 200,00 грн; комісія за організацію (10 %) - 34 120,00 грн, комісія за передачу (3%) - 10 236,00 грн (а. с. 11).

Згідно з додатком 2 до цього договору вартість предмета лізингу становить 360 тис. грн, авансовий платіж - 50 %, сума лізингу - 170 600,00 грн, викупна вартість - 5 118,00 грн, відсоткова ставка - 12,5 %, комісія - 5 %; щомісячний платіж - 4 285,85 грн, а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу, комісія за передачу автобуса в сумі 10 236,00 грн ( а. с. 12).

На виконання умов договору позивачка 31 жовтня 2014 року сплатила на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 34 120,00 грн коштів згідно з умовами договору (п.п. а п. 8.2.1 ст. 8.2 договору фінансового лізингу).

Судами також установлено, що 12 листопада 2014 року ОСОБА_6 звернулася до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» із заявою про повернення коштів у розмірі 34 120,00 грн, у зв'язку із невиконанням умов договору фінансового лізингу.

Листом від 02 грудня 2014 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» повідомило позивача про те, що договір вважається розірваним із 12 листопада 2014 року, а також про те, що одноразова сплата за організацію та оформлення договору під час його укладення в розмірі 34 120,00 грн поверненню не підлягає згідно з пунктом 12.11 статті 12 договору, яким передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу комісія за організацію цього договору лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону

України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Відповідно до ч. 5 ст 18 Закону Україна «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положеннями укладеного договору передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1. договору).

Пунктом 8.2 договору фінансового лізингу визначено склад лізингових платежів та порядок їх сплати. Так, перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи (комісія за організацію), авансового платежу та комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу (п.п. 8.2.1).

Згідно із пунктом 12.11 договору у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

В даному випадку комісія за організацію входить до складу першого лізингового платежу та становить 10 % від вартості предмета лізингу, що складає 34 120,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково та визнаючи недійсним пункт п. 12.11 договору фінансового лізингу в частині тексту: «В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.», суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що вказані умови, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України, є несправедливими, тому підлягають визнанню недійсними.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Отже, суд першої інстанції ураховуючи вищезазначені вимоги закону дійшов до правильного висновку, що у зв'язку з тим, що частина п. 12.11 договору фінансового лізингу є недійсною, юридичних наслідків така умова для сторін не створює, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 34 120,00 грн.

Також суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що внаслідок укладення договору фінансового лізингу, до якого були включені положення, що прямо суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», позивачу була завдана моральна шкода, яку суд першої інстанції оцінив з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, покладених в основу рішення, у зв'язку з чим помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке ухвалено згідно із законом.

Враховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року скасувати.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова