У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоІзмайлової Т.Л.,
суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення боргу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 3 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що 09 липня 2010 року він та ОСОБА_7 уклали договір позики, відповідно до якого останній винен йому 286 000 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму грошей до кінця 2012 року.

ОСОБА_8 зобов'язався відповідати перед позивачем за виконання боргових зобов'язань ОСОБА_7, про що 09 липня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 був укладений договір поруки. Оскільки в зазначений строк ОСОБА_7 борг не повернув, з урахуванням уточнень позовних вимог позивач просив суд стягнути солідарно на свою користь з відповідачів 286 000 доларів США суму боргу, 34 664 доларів США інфляційних втрат, 13 586 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, що за офіційним курсом НБУ станом на 06 лютого 2015 року становить 7 731 202 грн.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 3 липня 2015 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 6 929 424 грн 18 коп., із яких: 6 615 180 грн (286 000 доларів США) - сума боргу за договором позики; 314 244 грн 18 коп. (13 586 доларів США) - 3 % річних.

У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_6 посилався на те, що згідно з борговою розпискою від 09 липня 2010 року він надав ОСОБА_7 позику у сумі 286 000 доларів США, яку останній зобов'язався повернути до кінця 2012 року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_7 посилався на те, що вказаний документ не є борговою розпискою в розумінні приписів ст. 1046 ЦК України, а фактично є гарантією надання ним позивачу посередницьких послуг з оформлення права власності на земельні ділянки. Будь-яких грошових коштів від ОСОБА_6 він не отримував, у 2007 році він дав ОСОБА_6 довіреність для виготовлення державного акту.

Судами встановлено, що у 2007 році між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про те, що позивач допоможе відповідачу оформити правовстановлюючі документи на земельні ділянки і на виконання цієї домовленості відповідач надав позивачу довіреність від 19 листопада 2007 року.

А також судами встановлено, що ОСОБА_10 09 липня 2010 року написана розписка наступного змісту: «Я, ОСОБА_11 (НОМЕР_1, виданий 07 вересня 1996 року) должен ОСОБА_12 двести восемьдесят шесть тысяч долларов США. Обязуюсь вернуть вышеуказанную сумму до конца 2012 года», копія якої міститься в матеріалах справи, (а.с. 8), а оригінал був наданий для огляду в судовому засіданні в апеляційному суді 17 червня 2015 року.

Із метою забезпечення боргових зобов'язань ОСОБА_7 09 липня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 був укладений договір поруки.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що між позивачем та ОСОБА_10 виникли правовідносини на підставі договору позики, що підтверджується написаною останнім 09 липня 2010 року розпискою.

Проте повністю погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна з огляду на таке.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Проте, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, залишив поза увагою те, що у наданій позивачем розписці взагалі не зазначено про передачу грошей позивачем відповідачу та їх отримання останнім.

А враховуючи, що зізмісту розписки вбачається, що відповідач винен позивачу грошові кошти та зобов'язався їх повернути, суд апеляційної інстанції характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами не встановив, справжню правову природу укладеного договору не з'ясував.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи щодо того, що зі змісту самої розписки слідує, що 09 липня 2010 року позивач не позичав відповідачу зазначеної суми грошей, виходив з того, що розписка була виконана відповідачем не для підтвердження існування договору позики, який відноситься до реального грошового зобов'язання, а як гарантія надання ним позивачу посередницьких послуг з оформлення права власності на земельні ділянки, дійшов правильного висновку, що між сторонами не виникли відносини, які випливають із договору позики, у зв'язку з чим підстави для стягнення боргу, виходячи із обставин, якими обґрунтовувались вимоги, -повернення отриманих за договором позики коштів, відсутні.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З огляду на таке рішення апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року скасувати, залишити в силі рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Т.Л. Ізмайлова Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Г.І. Мостова