Єдиний унікальний номер 725/2330/14-ц
Номер провадження 2/725/1248/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2017 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого суді ОСОБА_1,

при секретарі Симик І.М.,

за участю прокурора Покора К.В.,

представника відповідача та третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України (правонаступник - військовий прокурор Чернівецького гарнізону) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до державного господарського обєднання Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ГО «Чернівецьке обласне обєднання учасників бойових дій, ветеранів антитерористичної операції, інвалідів та їх сімей», про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Чернівецький прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України, правонаступником якого відповідно до наказу Генерального прокурора України від 22.08.2014 року № 76ш є військовий прокурор Чернівецького гарнізону, звернувся до суду з вище вказаним позовом. Просив визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (приміщення кафе), загальною площею 397,4 кв.м., що знаходиться по вул.М.Олімпіади, 6А від 14.12.2005 року, укладений між ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та ОСОБА_3

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 14.12.2005 року між державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» в особі представника ОСОБА_5, яка діяла на підставі довіреності від 05.10.2005 року, та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу приміщення кафе 1-1 1-29, загальною площею 397,40 кв.м., що знаходиться по вул. М.Олімпіади, 6а. Вказане нерухоме майно було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування», а тому відчуження зазначеного приміщення кафе повинно було здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму, зокрема на підставі дозволу Міністерства оборони України.

Так, під час укладення спірного правочину від імені продавця діяла ОСОБА_5 на підставі довіреності, виданої начальником ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування», який, у свою чергу, діяв згідно із довіреністю від 12 листопада 2004 року, виданою начальником Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, який, у свою чергу, - на підставі довіреності Міністра оборони України від 4 жовтня 2004 року.

Вважає, що відповідного дозволу Міністерства оборони України на реалізацію нежилого приміщення начальник ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» не мав, оскільки довіреність не може вважатися дозволом на відчуження нерухомого майна, крім того, довіреність від 4 жовтня 2004 року була в порядку окремого доручення Міністра оборони визнана недійсною 12 лютого 2005 року, а тому договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.12.2005 року слід визнати недійсним.

В судовому засіданні прокурор позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Вказував на те, що дозвіл на відчуження спірного майна був виданий на підставі відкликаної довіреності та не був своєчасно реалізований. Крім того, примірник скасованої довіреності від 04.10.2004 року надійшов до Адміністративного департаменту Міністерства оборони України 17.05.2005 року.

Представник відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Посилалась на те, що дозвіл на відчуження спірного нерухомого майна був наданий на підставі діючої довіреності, а тому представник Головного управління Тилу Міністерства оборони України діяв в межах своїх повноважень. Крім того, скасувавши довіреність представника Головного управління Тилу Міністерства оборони України позивачем, в інтересах якого діє прокурор, не було скасовано дозвіл на відчуження майна, що є предметом оспорюваного правочину. Укладаючи спірний договір купівлі-продажу ОСОБА_3, а в подальшому ОСОБА_4, як останній набувач приміщення кафе по вул. Московської Олімпіади, 6А, не знали та не могли знати про наявність будь-яких обмежень повноважень представника попереднього власника вказаного майна.

Також, ОСОБА_2, представляючи інтереси відповідача ОСОБА_3, просила застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності.

Решта осіб, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення, в яких останній позов підтримав та просив задовольнити. Звертав увагу на те, що дозвіл Міністерства оборони України на реалізацію нежилого приміщення був виданий на продаж приміщення площею 117,5 кв.м., а на підставі оспорюваного правочину відбулось відчуження приміщення площею 397,4 кв.м.

Суд, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Зі змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Так, судом встановлено, що згідно з довіреністю Міністра оборони України № 220/207 від 04 жовтня 2004 року повноваженнями надавати від імені Міністерства дозволи на розпорядження майном, закріпленим за підприємствами, що належать до сфери управління міністерства, був наділений начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_6 (а/с 14 ОСОБА_2 1).

12.11.2004 року, ОСОБА_6 на підставі вказаної довіреності видав начальнику ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_7 дозвіл на проведення відчуження певного переліку обєктів нерухомого майна в тому числі нежилого приміщення - магазину №24, площею 117,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Московської Олімпіадим,6А (а/с 15 ОСОБА_2 1).

Також в матеріалах справи міститься дозвіл на відчуження приміщення кафе філії «Чернівецький військовий торг №46», площею 397,4 кв.м по вул. Московської Олімпіади, 6А в м. Чернівці, виданий начальником Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_6 від 12.11.2004 року №140/6/1466/27 (а/с 110 ОСОБА_2 1).

Наведене свідчить про те, що представник Міністерства оборони України 14.11.2004 року видавав дозволи на реалізацію приміщень як площею 117,5 кв.м., так і площею 397,4 кв.м. за адресою м.Чернівці, вул. Московської Олімпіади, 6А.

30 вересня 2005 року на РМУТМБ «Прайс» відбулися відкриті торги з продажу приміщення. Переможцем торгів став ОСОБА_3 запропонувавши найбільшу з-поміж учасників аукціону ціну за об'єкт, а саме 514 000 грн.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

За наслідками проведених торгів 14.12.2005 року між продавцем, ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування», та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (приміщення кафе), загальною площею 397,4 кв.м., що знаходиться по вул.М.Олімпіади, 6А (а/с 8 ОСОБА_2 1).

Зі змісту вказаного договору вбачається, що від імені продавця договір уклала і підписала ОСОБА_5, яка діяла на підставі довіреності від 5 жовтня 2005 року, виданої їй начальником ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

З матеріалів справи вбачається, що після укладення оспорюваного правочину зазначене нерухоме майно неодноразово відчужувалось та останнім набувачем є ОСОБА_4 відповідно до укладеного договору купівлі-продажу від 20.12.2011 року.

Також, судом встановлено, що окремим дорученням Міністра оборони України 12 лютого 2005 року скасовано довіреність від 04 жовтня 2004 року видану начальнику Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_6 (а/с 16 ОСОБА_2 1).

Оскільки представником відповідача та третьої особи заявлено про застосування до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, судом встановлено, що станом на березень 2006 року Генеральною прокуратурою України за зверненням «Концерну Військторгсервіс», як правонаступника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, проводилася перевірка щодо законності дій керівництва Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України після скасування Міністром оборони України довіреності від 04.10.2004 року. За наслідками перевірки були зроблені висновки щодо дійсності тільки тих дозволів начальника Головного Управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_6 на відчуження майна, які були видані до моменту скасування Міністром оборони України довіреності від 04.10.2004 року (а/с 200 ОСОБА_2 1).

З огляду на наведену відповідь Генеральної прокуратури України суд приходить до висновку, що Міністерство оборони України та Генеральна прокуратура України довідалися про можливе порушення права позивача оспореним правочином в березні 2006 року, а за захистом цього права звернулися в суд тільки в квітні 2014 року - після спливу позовної давності, не вказавши поважних причин пропуску позовної давності.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, як вбачається з розяснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи вище викладене та розяснення Пленуму Верховного Суду України в постанові №14 від 18.12.2009 року, суд вважає, що даний позов не доведено та в його задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Так, за наслідками перегляду судових рішень різних інстанцій у даній справі з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, постановою Верховного суду України № 6-2363цс16 від 30.11.2016 року скасовано рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.10.2014 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 03.03.2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2016 року, справу передано для розгляду до суду першої інстанції та сформовано правову позицію.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, сформованої за наслідками розгляду даної справи, юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Крім того, згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За правилами статей 237, 244, 246 ЦК України орган юридичної особи або інша особа, уповноважена її установчими документами, може видати довіреність від імені юридичної особи іншому представнику (який не є органом юридичної особи чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені) та уповноважити представника вчинити правочин від імені юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами. Стаття 240 ЦК України допускає можливість передоручення.

Разом із тим, згідно з частинами першою та другою статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

З огляду на вищенаведене, мають різну правову природу та не можуть бути ототожнені довіреність, яку видає юридична особа своєму представнику на вчинення правочину з відчуження майна від імені юридичної особи, та згода власника майна на його відчуження, яку власник надає згідно зі статтею 136 ГК України.

Зокрема, в разі відчуження юридичною особою майна, яке закріплене за нею на праві господарського відання, ця юридична особа діє від власного імені, хоча й за обов'язкової наявності передньої згоди власника майна. У разі видачі юридичною особою представнику довіреності на вчинення відповідного правочину, протягом строку довіреності або до припинення її дії від імені юридичної особи діє цей представник.

Також згідно з частиною першою статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

При цьому, закон зобов'язує особу, яка видала довіреність і згодом скасувала її, негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (частина друга статті 249 ЦК України).

Частиною третьою статті 249 ЦК України передбачено, що права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

За таких обставин та з огляду на приписи статей 92, 237-239, 241, 249 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстав порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення сам по собі факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, та сам по собі факт скасування довіреності представнику, який в період її чинності представник здійснював свої права та виконував обов'язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Таким чином, предметом доказування по даній справі є обізнаність ОСОБА_3 про можливу відсутність необхідного обсягу повноважень у представника юридичної особи, який від імені продавця підписував спірний договір, а також правові наслідки скасування довіреності від 04.10.2004 року щодо виданих на її підставі дозволів на відчуження нерухомого майна.

Як було встановлено судом, лише в березні 2006 року за наслідками проведеної перевірки Генеральною прокуратурою були зроблені висновки щодо дійсності тільки тих дозволів начальника Головного Управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_6 на відчуження майна, які були видані до моменту скасування Міністром оборони України довіреності від 04.10.2004 року (а/с 200 ОСОБА_2 1).

Таким чином, дозвіл на відчуження вказаного вище нерухомого майна ОСОБА_6 видав у той період, коли діяла довіреність Міністра оборони України від 4 жовтня 2004 року, видана йому як начальнику Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, що передбачала його право видавати від імені Міністерства дозволи на відчуження майна. Довіреність була скасована Міністром оборони України лише 12 лютого 2005 року.

Прокурором та представником позивача не доведено належними та допустимими доказами, що після скасування, у лютому 2005 року, довіреності виданої ОСОБА_6 Міністерством оборони України вживались заходи із контролю за використанням та збереженням належного державі майна та позивач, як довіритель, заперечував проти реалізації майна, вказаного у вище вказаному дозволі та відчуженого на підставі оспорюваного правочину.

Також, з матеріалів справи вбачається, що дозвіл від 12 листопада 2004 року, виданий начальником Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, стосувався відчуження магазину площею 117,5 кв.м., що знаходиться за адресою м.Чернівці, вул. Московської Олімпіади, 6А, а згідно оспорюваного договору від 14 грудня 2005 року ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» продало ОСОБА_3 приміщення кафе за цією адресою значно більшої площі - 397,4 кв.м.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.01.2012 року у справі «Рисовський проти України» дійшов висновку, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Крім того, у рішеннях по справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії", "Онер'їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Отже, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Так, помилка щодо площі відчужуваного приміщення, яка міститься у дозволі щодо його реалізації, не може мати для ОСОБА_3 жодних юридичних наслідків, оскільки в даному випадку відсутня його вина. Придбавши майно на публічних торгах та оплативши його вартість у повному обсязі, ОСОБА_3 не може нести відповідальність за помилки державного органу у правовідносинах з ним.

За таких обставин, судом встановлено, що ОСОБА_3 не знав та не міг знати про наявність будь-яких обмежень та перешкод у представника продавця при реалізації ним вказаного вище приміщення кафе та підписання оспорюваного правочину, а прокурором та представником позивача не доведено належними та допустимими доказами недійсності дозволу від 12.11.2004 року після скасування довіреності у лютому 2005 року та на момент укладення спірного правочину.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 92, 237-239, 241, 249 ЦК України, 136 ГК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 59,60, 61, 64, 212-215, 218,256, 257, 261, 267, 294, 360-7 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України (правонаступник - військовий прокурор Чернівецького гарнізону) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до державного господарського обєднання Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ГО «Чернівецьке обласне обєднання учасників бойових дій, ветеранів антитерористичної операції, інвалідів та їх сімей», про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. ОСОБА_1