Справа №489/5481/16-ц
Провадження №2/489/397/17
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

02 березня 2017 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Кирильчука О.І., за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1, оскільки понад три роки з квітня 2013 року він не проживає за місцем реєстрації, чим порушує права позивача.

Представник позивача підтримав позов, відповідач у судове засідання не зявився.

Згідно із договором дарування від 05.04.2012 року позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23 грудня 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Згідно із довідкою ЖЕК №7 ЖКП ММР «Південь» від 27.10.2016 року №2520 до складу сімї позивача належить також колишній чоловік ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За відомостями адресно-довідкового бюро УДМС України в Миколаївській області місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано ІНФОРМАЦІЯ_2 з 24.05.2012 року.

Відповідно до ч.1 ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною 1 ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.4 ст.156 Житлового кодексу УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

Згідно із положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 дійшов висновку, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 05.01.2016 року, розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а отже сімейні відносини позивача та відповідача припинені.

Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані непроживанням відповідача у квартирі понад три роки з квітня 2013 року, а шлюб припинено у січні 2016 року, виходячи з позиції Верховного Суду України до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст.405 ЦК України.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На обґрунтування позовних вимог представником позивача надано акт про непроживання, складений мешканцями будинку №16 по вул.Будівельників в м.Миколаєві.

ОСОБА_4 про непроживання, завірений печаткою житлово-експлуатаційної контори №7 ЖКП ММР «Південь», в якому мешканці квартир №33,32,22 по вул.Будівельників,16 підтверджують, що ОСОБА_3 в квартирі №23 не проживає з весни 2013 року, є недопустимим доказом, оскільки у цивільному законодавстві відсутні норми, яка б визначали можливість житлово-експлуатаційних організацій складати та посвідчувати подібні акти. Окрім того, про відомі їм обставини справи свідки можуть надати пояснення лише в судовому засіданні під час допиту. Клопотання про допит свідків представником позивача не заявлялось.

Згідно ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суду не надано доказів на підтвердження факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача.

Враховуючи, що підставою позову є відсутність відповідача понад три роки у квартирі за зареєстрованим місцем проживання, однак належних та допустимих доказів на обґрунтування зазначеної обставини суду не надано, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 3, 15, 59, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя