Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1415/17
Провадження №: 2/332/730/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого - судді Андрюшиної Л.А. за участю секретаря Ковтуна В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про усунення перешкод у здійснені права володіння майном шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права володіння майном шляхом його вселення в ? частину будинку АДРЕСА_1 та заборони відповідачу ОСОБА_2 вчинення відповідних дій, які можуть порушити право позивача щодо володіння, розпорядження та користування вищевказаним майном. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначено, що він є власником ? частини житлового буд.АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.04.2017 року, виданого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою. Інша частина будинку належить його онуці відповідачу ОСОБА_2. На теперішній час в усьому будинку проживає відповідач ОСОБА_2 з членами своєї сім'ї. Він на протязі двох місяців позбавлений можливості вселитися та проживати в вищевказаному будинку, оскільки відповідач не впускає його до будинку, виганяє навіть з подвір'я, штовхає та висловлюється нецензурною лайкою, отже, чинить перешкоди у вселенні в будинок, тому він вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права на підставі положень ст.ст.319, 317, 386 ЦК України та просить задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та додатково зазначив, що відповідач переїхала жити до спірного будинку у лютому 2015 року вже після смерті свого батька. З цього часу відповідач не пускає його на подвір'я, завела собаку, встановила клямку на вхідну хвіртку та не надає йому ключі від будинку, тобто таким чином перешкоджає йому користуватися будинком. Він має намір проживати та користуватися спірним будинком незважаючи на те, що зараз проживає за іншою адресою по АДРЕСА_2, де йому на праві власності належить ? його частина. В більший частині конфліктні ситуація виникають із-за його невістки, яка є матір'ю відповідача ОСОБА_2. Він не має доступу до спірного будинку, так як відсутня можливість відчинити вхідну хвіртку, яку відповідач закриває на клямку. Спірний будинок складається з 4-х кімнат, які не є ізольованими. Висновку про можливість поділу спірного будинку в натурі на 2 частини у нього немає, але за його рахунок можуть бути виконанні роботи щодо його поділу для спільного проживання.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та в обґрунтування надала пояснення аналогічні тим, що викладені в письмових запереченнях, долучених до справи, відповідно до яких відповідач не заперечує наявність у позивача права володіння частиною садиби. Але, на теперішній час порядок користування спірним будинком не визначено, а також позивачем не запропоновано такого порядку. Спірний будинок є єдиним її житлом, в якому вона проживає разом зі своєю неповнолітньою дочкою, в позивач має у власності інше житло. Житлові приміщення в будинку не є ізольованими. Між нею та позивачем склалися відносини, які ускладнюють спільне користування житлом, а тому вважає, що вирішити питання щодо вселення позивача без визначення порядку користування житлом неможливо, також як і неможливо визначити порядок користування частиною садиби без визначення її в натурі. Отже, визначити в натурі частку садиби, яку присудити для вселення позивача без вирішення питання щодо створення ізольованих житлових приміщень, передчасно. Заявляючи вимогу про заборону вчиняти відповідні дії, які можуть порушити право володіння, користування та розпорядження позивачем частиною садиби, позивач не конкретизує, які саме дії відповідача, на його думку, порушують його право або перешкоджають в здійсненні права володіння(а.с.65-66).

Додатково відповідач зазначила, що у спірному будинку проживає з грудня 2014 року і іншого житла немає. З позивачем у неї склалися недобрі стосунки, так як він звик командувати над її померлим батьком, а отже бути командувати і над нею. Крім того, позивач чіплявся до неї у сексуальному плані. Після смерті батька позивач, з приводу того, що вона не давала йому можливості заходити на подвір'я, кидав на неї милиці, ображав. Зараз у будинку проживає вона, її неповнолітня дочка 14-ти років та її матір. Її дочка також не бажає спілкуватися з позивачем, так як побоюється його. Її матір не зареєстрована у цьому будинку та має іншу адресу реєстрації у гуртожитку, в якому не може проживати, оскільки там проживає її молодша сестра зі своєю сім'єю. У її матері з позивачем погані стосунки, оскільки вони протягом всього їх життя сварилися. Клямку на хвіртці поставив ще її батько і до теперішнього часу вони нею користуються. Собака породи «вівчарка» належить їй. Собака позивача не знає і його на подвір'я не пускає. Ключів від будинку позивач не має. Вони не намагалися вирішити питання щодо спільного користування будинком у добровільному порядку та разом вони не вживуться, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі доручення на надання безоплатної вторинної правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст.ст.16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер правопорушення та дає можливість захистити порушене право.

21 квітня 2017 року державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори Запорізької області було видано свідоцтво про право на спадщину за законом у рівних частках по ? частці на ім'я позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 після смерті спадкодавця ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадщина, на яку в указаних частках видано свідоцтво, складається з житлового будинку АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 0,0617га. Свідоцтво про право на спадщину на ? частку житлового будинку видано ОСОБА_1. Свідоцтво про право власності на іншу ? частку житлового будинку ще не видано(а.с.28). Також нотаріусом ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку земельної ділянки, площею 0,0617га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1(а.с.3).

Право власності на ? частку спірного будинку та земельної ділянки зареєстровано позивачем ОСОБА_1 в установленому порядку шляхом внесення цих відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.6,64). Відповідно до положень ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Судом встановлено, що до теперішнього часу відповідач ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на ? частку спірного будинку не отримала та право власності не зареєструвала в установленому законом порядку, але спадщина нею була прийнята. Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини(ч.5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухому майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину(ч.3ст.1296 ЦК України).

Стаття 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, доводи відповідача в наданих нею запереченнях в тій частині, що позивач ОСОБА_1 має у власності інше житло не має суттєвого значення для вирішення спору по суті, так як наявність у позивача іншого житлового будинку, який належить йому на праві власності, не є підставою, яка свідчить про те, що він може бути позбавлений права володіння та користування іншим нерухомим майном, яке належить йому на праві власності, оскільки це не ґрунтується на законі.

Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції України і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна; по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. При чому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що після смерті її чоловіка, який є сином позивача, між нею та останнім склалися погані стосунки. Відповідач ОСОБА_2 є її дочкою, з якою у неї добрі стосунки як між матір'ю та дочкою. Спірний будинок був придбаний нею та її чоловіком під час їх шлюбу, який в подальшому був розірваний. Але, після смерті її чоловіка позивач став говорити, що вона у цьому будинку ніхто, виганяє її, так як почуває себе хазяїном, звинуватив її у смерті чоловіка і вони перестали пускати позивача на подвір'я, оскільки позивач погана людина, він весь час ображає їх, кидається битися, дитина його побоюється. Внаслідок такої поведінки, вона також побоюється за своє життя та життя своїх дітей. Раніше у цьому будинку з 1981 року проживала вона зі своїм чоловіком до його смерті і після його смерті вона постійно проживає до теперішнього часу. Позивач у будинку ніколи не проживав. Зараз у спірному будинку проживає вона, її дочка ОСОБА_2 та її онука ОСОБА_6. Дочка проживає у будинку з 2014 року і іншого житла немає. Вона не проживає за місцем своєї реєстрації у гуртожитку, так як так проживає її молодша дочка зі своєю сім'єю. 31.12.2014 року вони поховали її чоловіка, а через місяць припинили вільний доступ позивачу до будинку через його поведінку, оскільки він кидається битися, погрожує милицями, онука його побоюється, так як сварки відбувалися у її присутності. На подвір'ї дійсно живе собака «вівчарка», яка охороняє будинок, клямкою на вхідній хвіртці вони також користуються і коли вона зачинена, з вулиці її неможливо відчинити. Добровільно питання щодо користування будинком вони не вирішували, так як позивач хоче командувати над всіма. Таким чином, показаннями свідка також було підтверджено факт того, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні його власністю.

Сторонами в судовому засіданні визнано, що у спірному житловому будинку на час розгляду справи проживає відповідач ОСОБА_2, її неповнолітня дочка ОСОБА_6 та матір відповідача ОСОБА_5. Позивач у спірному житловому будинку не проживає, так як відповідач зі своєю матір'ю його до будинку не впускають. Відповідачем також було визнано, що ключів від спірного будинку у позивача немає, на подвір'ї спірного будинку є належна їй собака породи «вівчарка», яка перешкоджає доступу до будинку. Крім того, відповідачем було визнано, що на вхідній хвіртці наявна давно встановлена клямка, яку з вулиці відчинити неможливо.Таким чином, суд вважає, що відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні було визнано ту обставину, що нею фактично чиняться перешкоди у користуванні позивачем спірним майном та вона не допускає позивача до будинку. Також сторонами визнано, що між ними фактично виникли неприязні стосунки, пов'язані зі спільним користуванням спадковим майном.

Відповідно до положень ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обґрунтовуючи таку свою поведінку, відповідач посилається на ту обставину, що між нею та позивачем після смерті її батька склалися не дуже добрі стосунки, виникають сварки з приводу спадкового майна. Її дід ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що вона не дозволяла йому заходити на спірне подвір'я кидав на неї свої милиці та кидався битися. Позивач заперечував проти того, що вчиняв будь-які протиправні дії у відношенні відповідачки ОСОБА_2, а навпаки, стверджував, що протиправні дії стосовно нього вчиняються саме відповідачем та її матір'ю. Але будь-яких належних та допустимих доказів в обґрунтування зазначених пояснень щодо вчинення протиправних дій сторонами суду не було надано. Звернення сторін до органів поліції з приводу протиправних дій матеріали справи не містять. Суд оцінює надані відповідачем звернення до суду мешканців АДРЕСА_3(а.с.33), заяву ОСОБА_7 від 22.07.2017 року(а.с.63) і не може прийняти їх до уваги, оскільки вони не є належними та допустимими доказами в розумінні норм ст.ст. 59,60 ЦПК України.

Таким чином, надані в судовому засіданні заперечення відповідача ОСОБА_2 проти позову, не спростовують доводів позивача в тій частині, що йому чиняться перешкоди у здійсненні ним свого права власності, а навпаки, ці обставини нею були визнані та підтверджені.

У статтях 47 та 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право. Право громадян на житло передбачено ст. 1 ЖК.

Права власника житлового будинку, квартири визначені законодавцем у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

В судовому засіданні відповідач, фактично не заперечуючи того, що нею чиняться перешкоди позивачу у вселенні та користуванні спірним будинком, в запереченнях проти позову посилалася на відсутність на даний час визначення порядку користування житловим приміщенням, кімнати якого не є ізольованими та не визначені в натурі частки, яка складає право власності позивача. Суд вважає ці доводи такими, що не заслуговують уваги, оскільки з урахуванням вище наведених норм матеріального права законом не встановлено обмеження в праві володіння та користування часткою майна у праві спільної часткової власності, якщо не визначено між власниками порядку користування житловим приміщенням або якщо не виділена в натурі частка із майна, що є у спільній частковій власності. При виникненні в подальшому між сторонами спору про порядок користування житловим приміщенням вони не позбавлені права та можливості вирішити такий спір у судовому порядку. На теперішній час таких вимог позивачем не заявлено, та судом ці вимоги не розглядаються, також як і вимоги про виділ частки у натурі. Таким чином, не визначення в натурі частки, яка складає право власності позивача у спірному житловому будинку не позбавляє його права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним свого права власності шляхом вселення. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При розгляді даної цивільної справи відповідачем не доведено, що маються передбачені законом випадки, при яких позивач може бути позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Разом з тим, наявність у дитини відповідача ОСОБА_6 права користування спірним житловим приміщенням також не може бути підставою для обмеження прав позивача у володінні та користуванні своєю власністю.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що порушені права позивача на володіння та користування його власністю, зокрема,1/2 частиною будинку підлягають захисту в межах заявлених позовних вимог, а саме необхідно усунути перешкоди в здійсненні ним права володіння майном шляхом його вселення в ? частину спірного будинку.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині усунення перешкод в здійсненні права володіння майном шляхом заборони ОСОБА_2 вчинення відповідних дій, які можуть порушити право позивача на володіння, користування та розпорядження ? частиною будинку АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги не є конкретизованими, позивачем в позовній заяві взагалі не зазначено, які саме дії, на його думку, необхідно заборонити вчиняти відповідачу, щоб не порушувати його права власності. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, захисту підлягає лише порушене право, а вимоги позивача в зазначеній частині сформульовані на майбутнє.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений при зверненні до суду пропорційно задоволеним вимогам від заявлених, що складає 640грн..

Керуючись ст. ст. 16, 319, 321, 356, 358, 391 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 60, 61,88, 209,212- 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійсненні права володіння майном шляхом вселення ОСОБА_1 в ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були не присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Суддя Андрюшина Л.А.