У Х В А Л А

20 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,
Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 червня

2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2016 року залишено без змін.

18 січня 2017 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 317, 319, 321, 356, 358, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

На обґрунтування своїх доводів заявник надав рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2012 року, 15 травня 2013 року, ухвали цього ж суду від 20 травня, 21 жовтня 2015 року, 20 січня 2016 року, ухвалу Верховного Суду України від 25 березня 2009 року, а також постанови Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року, 27 травня 2015 року, 17 лютого та 16 листопада 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, установив, що кожному співвласнику належить певна частина будинку, між співвласниками фактично склався певний порядок користування кімнатами в будинку, позивач не довів, що йому чиняться перешкоди у користуванні належною йому частиною будинку, оскільки відповідачі за договором оренди користувалися кімнатою, яка позивачу не належить. Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав, для виселення відповідачів зі спірного будинку.

Натомість у рішенні від 15 травня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком апеляційного суду про те, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні належною йому на праві власності 1/9 частини будинку, що відповідно до статей 317, 321, 383 ЦК України та статей 150, 155, 157 ЖК УРСР є підставою для виселення відповідачів зі спірного жилого приміщення. При цьому суд касаційної інстанції виключив з мотивувальної частини посилання апеляційного суду на статтю 116 ЖК УРСР, оскільки обставин вжиття до відповідачів передбачених законом заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, у справі не встановлено.

Рішенням від 28 березня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував судові рішення судів попередніх судових інстанцій та відмовив у задоволенні позову про встановлення порядку користування жилим приміщенням з підстав, передбачених частинами першою, другою статті 358 ЦК України, оскільки право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, а позивач не довів того, що звертався до відповідачки з пропозицією домовитись про порядок користування спірною квартирою.

Ухвалою від 20 травня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про виселення відповідачки зі спірної квартири, оскільки вона без згоди позивача, як співвласника квартири вселилася у зазначене жиле приміщення, чим порушила його право на користування своєю власністю.

В ухвалі від 20 січня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши без змін рішення апеляційного суду, погодився з його висновками про те, що оскільки спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності і в натурі не поділена, то позивач не мав права укладати договір оренди виділених йому у користування, але не виділених у натурі рішенням суду кімнат у квартирі без згоди іншого співвласника.

Ухвалою від 25 березня 2009 року Верховний Суд України погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачки з огляду на те, що на порушення частини першої статті 358 та статті 391 ЦК України відповідачка без згоди позивача співвласника квартири, вселилася до спірного жилого приміщення та зареєструвалася в ньому, чим чинить перешкоди йому в користуванні та розпорядженні спільним майном.

Отже, порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Наданою для порівняння ухвалою від 21 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції скасував ухвалені в справі рішення та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, оскільки суд не встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Разом з тим Верховний Суд України у постанові від 3 квітня 2013 року вирішував питання поділу жилого будинку, визначення порядку користування земельної ділянки між співвласниками будинку та виділу частки зі спільної часткової власності; у постанові від 27 травня 2015 року розглядав спір про усунення перешкод у користуванні приміщенням магазину; а в постанові від 17 лютого 2016 року дійшов висновку про те, що встановлений порядок користування спільною квартирою між співвласниками найбільше враховує баланс інтересів кожного з них.

В постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі за позовом про визнання недійсним договору, застосування наслідків його недійсності та зустрічним позовом про виділ у натурі частки майна, припинення права спільної часткової власності на частину нежитлових приміщень міститься висновок про те, що відповідно до статей 183, 358, 364 ЦК України виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, відсутні також підстави вважати, що рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки Верховний Суд України дійшов їх у справах з різними предметами спору, матеріально-правовим регулюванням та встановленими фактичними обставинами у справах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко