У Х В А Л А

20 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, державного нотаріуса П'ятої Київської державної нотаріальної контори Грищенко Ольги Василівни про визнання недійсним договору дарування, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно,

встановила:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Грищенко О.В.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності, видане на ім'я ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, видане Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності по Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 за кожним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, ухвалу касаційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 60, 65 СК України, статей 203, 215, 331, 392, 346, 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод далі- Конвенція), Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що майнові права на квартиру були придбані ОСОБА_6 в період шлюбу, ОСОБА_5 надав посвідчену нотаріальну згоду на придбання цих майнових прав в інтересах сім'ї. Крім того, в період шлюбу сторін були сплачені кошти за майнові права в розмірі 100%. Позивач надав докази того, що подружжям в період шлюбу, незадовго до купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру було продано чотири квартири у місті Вишгороді Київської області і цих коштів було достатньо для придбання спірної квартири. Оскільки позивачем доведено факт придбання спірної квартири за кошти подружжя, тому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули право спільної сумісної власності спочатку на майнові права, а потім на квартиру № 103, загальною площею 110,6 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Доводи відповідачів про те, що мати відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_4 надала у позику своїй дочці кошти, за які була придбана квартира, не можуть бути підставою для визнання права особистої приватної власності на квартиру за відповідачкою ОСОБА_6, оскільки доказів, що саме за ці кошти була придбана квартира відповідачі суду не надали.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на підтвердження неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 60, 65 СК України:

- від 30 березня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Встановивши, що нерухоме майно, щодо поділу якого заявлено позовні вимоги, набуті ОСОБА_4 у власність після розірвання шлюбу за грошові кошти, що були його особистою приватною власністю, у тому числі на підставі цільового договору дарування грошових коштів, слід дійти висновку про відсутність підстав для визнання зазначеного нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

- від 27 березня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4, оскільки придбана ним хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а саме: кошти отримані ним від продажу іншої квартири, що належала йому на праві особистої приватної власності;

- від 11 лютого 2015 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог щодо поділу нерухомого майна та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що суди належним чином не встановили обсяг рухомого майна подружжя, про поділ якого заявлено позов, та не здійснив його поділ відповідно до закону, спір в частині поділу рухомого майна фактично не вирішено;

- від 10 вересня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Однак, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843256/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України на підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 60 СК України:

- від 1 липня 2015 року, 16 грудня 2015 року, 07 вересня 2016 року, від 05 квітня 2017 року суд виходив із того, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна і період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя;

- У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на підтвердження неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 331, 392 ЦК України:

- від 18 травня 2016 року, від 27 січня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Стаття 331 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843377/ed_2016_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами ст. 392 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843443/ed_2016_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1> позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843374/ed_2016_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1> набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843443/ed_2016_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України на підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 331, 392 ЦК України:

- від 18 лютого 2015, від 18 листопада 2015 року суд виходив із того, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України;

- від 16 березня 2016 року суд виходив із того, майнові права на об'єкт незавершеного будівництва визначено предметом іпотеки Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким було внесено зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку». У справі, яка переглядається, спірні договори іпотеки майнових прав на не закінчені будівництвом квартири були укладені 1, 2 та 16 липня 2008 року, тобто з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення цих договорів), у зв'язку із чим відповідний пункт цих договорів підлягає визнанню недійсним. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. За змістом договору купівлі-продажу майнових прав позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Отже, підстав для визнання за ним права на майнові права на об'єкт інвестування на підставі статей 331, 392 ЦК України немає;

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України на підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 203, 215 ЦК України:

-від 22 червня 2017 року суд виходив із того, що згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя;

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України на підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, Протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

-від 18 січня 2017 року суд виходив із того, що згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не можна вважати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, державного нотаріуса П'ятої Київської державної нотаріальної контори Грищенко Ольги Василівни про визнання недійсним договору дарування, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко