Справа № 359/5788/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/943/17 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 26 28.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

28 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 278 240 грн., відсотки за користування коштами у розмірі 1 552 167 грн. 40 коп.; інфляційні втрати у розмірі 7 741 грн. 85 коп. та три відсотки річних у розмірі 66 276 грн. 76 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 11 000 доларів США та 5 000 грн. зі сплатою 6 % на місяць. Позивач зазначає, що якщо договором не встановлений строк повернення позики, або цей строк визначений момент пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики 278 240 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що він має право на отримання від позичальника процентів від суми позики. Відповідач не спростував ту обставину, що з 2013 року позивачем усно пред'являлися вимоги про повернення коштів та сплату відсотків за весь період користування ними. Позивач надав розрахунок ціни позову з повною інформацією стосовно формул розрахунку, курсу валют та строків, на які здійснюється розрахунок.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2008 року ОСОБА_3 написав розписку, в якій зазначив, що він позичив у ОСОБА_2 суму 11 000 доларів США та 5 000 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявність допущених відповідачем граматичних помилок та виправлень не дають можливості однозначно встановити її зміст в частині нарахування процентів від суми позики - 6 % чи 0,6%. Позивачем не надано належного доказу того, що відповідач прострочив виконання зобов'язання станом на дату проведення позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 надав у позику відповідачу грошові кошти у розмірі 11 000 доларів США та 5 000 грн. Враховуючи те, що відповідач не повернув кошти позичальнику, останній обґрунтовано пред'явив позов про стягнення боргу.

Заявляючи вимогу про стягнення процентів за користування коштами, позивач не звернув увагу на те, що розписка не містить чітко визначеного розміру процентів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що він має право на отримання від позичальника процентів від суми позики. Однак, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що розмір процентів 6 % у місяць, заявлений ним, відповідає договору позики, укладеному між сторонами.

Однак, враховуючи те, що розписка містить обов'язок позичальника сплатити відсотки за користування коштами, колегія суддів приходить до висновку про стягнення на користь позивача 0,6 % у місяць. Зазначений розмір відсотків зазначений у розписці.

Так, річний розмір відсотків становить 7,2 %, розмір відсотків за період з 09 жовтня 2008 року по 09 жовтня 2015 року становить 50,4% (7*7,2), розмір відсотків за період з 09 жовтня 2015 року по 09 червня 2016 року становить 4,8 % (8*0,6). З 10 червня 2016 року по 07 липня 2016 року, тобто за 28 днів, становить 0.56 % (0.6% :30 х 28 = 0.56).

Таким чином, розмір процентів, які підлягають стягненню на користь позивача з позичальника, становить 155 146 грн. 62 коп. (278 240*55,76%).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині відмови у стягненні процентів та ухвалення в цій частині нового рішення по суті позовних вимог.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, ОСОБА_2 не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно ч. ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що у позику були передані також кошти в іноземній валюті - 11 000 доларів США, на яку позивач нарахував інфляційні втрати.

Нормами Закону від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка є предметом договору, індексації не підлягає.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення інфляційний втрат, ОСОБА_2 залишив поза увагою ту обставину, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Зі змісту розписки вбачається, що у договорі позики сторонами не було обумовлено дату, до якої кошти мають бути повернуті позичальником позикодавцю. Позивач не надав суду доказів того, що він пред'являв вимоги до ОСОБА_3 та останнім було прострочено виконання грошового зобов'язання. А тому, моментом пред'явлення вимоги ОСОБА_2 до позичальника про повернення коштів є день подачі позову до суду.

Вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних стосуються періоду до моменту звернення до суду з позовом, тобто до моменту настання строку виконання грошового зобов'язання, а тому підстав до задоволення позову в цій частині немає.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідача у дохід держави.

Так, при подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір на загальну суму 14 469 грн. (6 890+7 579). Оскільки, позовні вимоги задоволено на 22,7 %, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 284 грн. 46 коп. ((14 469/100)*22,7) в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2016 року в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючого АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, проживаючого АДРЕСА_2 проценти за договором позики у розмірі 155 146 грн. 62 коп. (сто п'ятдесят п'ять тисяч сто сорок шість гривень, 62 копійки).

У задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних вимог відмовити.

В іншій частині заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючого АДРЕСА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 3 284 (три тисячі двісті вісімдесят чотири гривні, 46 копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.