Єдиний унікальний номер 227/1705/17 Номер провадження 22-ц/775/1672/2017
Головуючий у 1 інстанції - Корнєєва В.В. Єдиний унікальний номер 227/1705/17
Доповідач - Жданова В.С. Номер провадження 22-ц/775/1672/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Жданової В.С.,

суддів: Космачевської Т.В., Курило В.П.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Добропільського району Донецької області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заявленого позову до ОСОБА_2 сільської ради Добропільського району Донецької області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, що факт добросовісного заволодіння майном підтверджується самою розпискою колишнього власника будинку ОСОБА_4 від 18.03.1990 року, відповідно до якої останній отримав від позивача 800 рублів за будинок та передав комплект ключів та свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок. Те, що він продовжує відкрито та безперервно володіти спірним домоволодінням, підтверджується поясненнями свідків та доказами, що є в матеріалах справи. Вважає, що відповідно до ст. 344 ЦК України набув право власності на це майно за набувальною давністю.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 сільська рада та третя особа ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не зявились, про розгляд справи повідомлені належним чином, подали суду заяви про розгляд справи за їх участі.

Вказані обставини відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України є підставою для розгляду справи без участі сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, для визнання за ним права власності на будинок за набувальною давністю, а саме: не доведено правомірність заволодіння чужим майном та безперервність володіння зазначеним майном протягом десяти років.

Такий висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок з належними до нього побудовами та спорудами, розташований в с. Камянка по вул. Садова, буд. № 4 дійсно належить ОСОБА_4 на праві особистої власності як голові колгоспного двору та зареєстрований в Красноармійському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за головою колгоспного двору ОСОБА_4 (а.с.10). Присадибна ділянка, яка знаходиться за адресою: Донецька область, Добропільський район, с. Камянка, вул. Садова, буд. 4 не приватизована (а.с. 61).

Судом встановлено, що 11 квітня 1990 року ОСОБА_4 помер у віці 77 років, про що ОСОБА_2 с/радою зроблено відповідний актовий запис № 9 від 13.04.1990 р. та Добропільським р/о РАЦС видано свідоцтво про смерть серії V-НО № 369536 (а.с. 30). На час своєї смерті 13.04.190 року ОСОБА_4 був зареєстрований і постійно проживав у спірному будинку.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 2 ст. 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно ч. ч. 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, за рішенням суду набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. п. 9, 11, 13 - 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником не може набути майно за набувальною давністю.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України при аналізі судової практики, яка доведена судам для застосування листом від 01.07.2013 року : «Не підлягає застосуванню ця норма й у випадках передачі власником майна у володіння за договором.»

З позовної заяви та пояснень позивача вбачається, що з володільцем майна ОСОБА_5 18.03.1990 року укладено договір стосовно купівлі-продажу спірного будинку, що підтверджено розпискою власника про отримання грошових коштів. ( а.с. 11). Укладання договору купівлі-продажу житлового будинку з колишнім власником виключає можливість визнання за позивачем права власності за набувальною давністю.

Суд першої інстанції обґрунтовано не визнав довідку ОСОБА_2 сільської ради №227 від 04.05.2017 року доказом проживання позивача у спірному будинку «разом із дружиною ОСОБА_3 з квітня 1991 року» , оскільки шлюб між подружжям Ігнатєвих був зареєстрованим у липні 1993 року. Факт помилкової видачі цієї довідки в судовому засіданні підтвердив представник відповідача ОСОБА_6

Також не свідчать про володіння майном і квитанції про придбання будівельних матеріалів ( брус, дошки) у 2005 р. 2016р, 2017 р., оскільки не доведено, що вони були використані на ремонт спірного будинку.

Договір на постачання електричної енергії до спірного будинку був укладений позивачем лише 14.11.2016 р. По справі відсутні будь-які інші документи, які б свідчили про те, що позивач опікувався нерухомим майном та утримував його.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням обставин справи та наданих позивачем доказів на обґрунтування позовних вимог, суд першої прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на вищезазначений будинок за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги фактично містять повторне обґрунтування позовних вимог та не є такими, з якими процесуальний закон пов»язує можливість скасування судового рішення.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: