Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/728/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Шилова Л.М.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.09.2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів: Мурашка С.І., Суровицької Л.В.

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за апеляційною скаргою ОСОБА_3, від імені якої діє представник - адвокат Бойко Олег Вікторович, на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 8 листопада 2004 року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2003 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 і просила визнати на підставі заповіту ОСОБА_5 від 10 квітня 2001 року за нею право власності на ? квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що після смерті ОСОБА_5, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у межах встановленого законодавством строку вона звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і отримання свідоцтва про право на спадщину, але нотаріус запропонував їй надати письмову згоду ОСОБА_6 на прийняття позивачем спадщини. Відповідач відмовилася надати таку згоду.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 8 листопада 2004 року позов задоволено. Суд визнав за позивачем право власності на ? частину вказаної квартири, яка належала ОСОБА_5

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач, від імені якої діє представник, оскаржила його в апеляційному порядку і просила суд скасувати його і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В скарзі відповідач посилається на те, що суд не повідомив його про час та місце розгляду справи, розглянув справу у його відсутність та не повідомив про ухвалене рішення. Копію рішення суду відповідач отримав лише у 2017 році. Суд не з'ясував всіх обставин, які мають значення для справи, не витребував спадкову справу та не перевірив обґрунтованість позову. Відповідач висловив сумнів у справжності заповіту у зв'язку з тим, що являючись дружиною ОСОБА_7 нічого не знала про заповіт чоловіка. До того ж заповіт посвідчено не за місцем проживання спадкодавця, не зареєстрований у встановленому порядку.

Відповідач особисто в судове засідання не з'явився.

Представник відповідача, адвокат Бойко О.В., підтримав апеляційну скаргу.

Позивач та його представники, адвокат ОСОБА_8 і ОСОБА_9, надали суду письмові та усні заперечення на апеляційну скаргу суть яких зводиться до дійсності заповіту а також того, що всупереч принципу правової визначеності відповідач, якому було достовірно відомо про існування судового рішення у цій справі, протягом тринадцяти років не оскаржував його і зараз неправомірно намагається досягнути його перегляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, рішення в якій переглядається, суд першої інстанції встановив такі обставини.

ОСОБА_5 і ОСОБА_3, відповідач у справі, являлися подружжям і співвласниками квартири АДРЕСА_1, і належала їм по ? частині кожному.

10 квітня 2001 року секретарем Голиківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області посвідчено заповіт ОСОБА_5 згідно якого на випадок своєї смерті він розпорядився належною йому на праві власності ? частиною квартири АДРЕСА_1, на користь («на повне розпорядження») ОСОБА_2.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

На день відкриття спадщини разом з ОСОБА_5 проживала і була зареєстрована ОСОБА_3

Правильність встановлення судом вказаних обставин сторонами не оспорюється.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виклав у рішенні встановлені ним обставини і вказав що вони відповідають правовідносинам, які склалися між сторонами. Проте мотивів ухвалення такого рішення не навів.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам закону.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно діючої на час виникнення спірних правовідносин ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Аналогічну за змістом норму містить ч. 1 ст. 1268 ЦК України.

За ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, подавши 6 лютого 2004 року відповідну заяву до Другої кіровоградської державної нотаріальної контори.

Згідно паспорта громадянина України, який належить відповідачу (а.с. 30), ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а отже на день відкриття спадщини їй було повних 57 років, тобто вона досягла пенсійного віку і вважалася непрацездатною.

У зв'язку з цим та відповідно до ст. 535 ЦК УРСР, незалежно від заповіту ОСОБА_3 мала право на обов'язкову частку.

Суд першої інстанції правильно встановив, що на час відкриття спадщини і в подальшому (в тому числі на час перегляду рішення суду апеляційним судом) відповідач проживав у спірній квартирі, здійснювала володіння і управління цим майном, а отже, відповідно до ст. 549 ЦК України прийняла спадщину.

У зв'язку з цим до спірних правовідносин не застосовуються ЦК УРСР.

Проте суд першої інстанції, хоча і послався у рішенні на довідку КРЕП № 3 від 20 жовтня 2003 року про склад сім`ї спадкодавця, але не звернув уваги на її зміст, не витребував спадкову справу та не врахував права відповідача на спадщину, яка заяву про відмову від спадщини не подавала так, як така заява відсутня в матеріалах спадкової справи (а.с. 132 - 134).

Наявність у особи права на обов'язкову частку не позбавляє права на спадщину спадкоємців за заповітом.

Спадкоємець, який прийняв спадщину має право на отримання свідоцтва про право на спадщину.

Згідно ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Пунктом 3 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» (у редакції. яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину вчиняється у державній нотаріальній конторі.

Державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Державний нотаріус також перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині (ст. 69 Закону України «Про нотаріат»).

У своїй заяві до державної нотаріальної контори від 6 лютого 2004 року позивач повідомив нотаріуса, що документи, які стосуються оформлення його спадкових прав за заповітом, будуть надані ним пізніше (а.с. 133).

Разом з цією заявою ОСОБА_2 надано нотаріальній конторі свідоцтво про смерть ОСОБА_5

Витребувана апеляційним судом за клопотанням відповідача спадкова справа щодо майна ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, не містить доказів того, що ОСОБА_2 надавала нотаріальній конторі документи, які є необхідними для отримання нею свідоцтва про право на спадщину.

Спадкова справа також не містить доказів того, що позивач звертався до державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину та що йому в цьому було відмовлено.

Згідно роз'яснень, наданих Пленумом ВС України у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суд першої інстанції вказаних вимог законодавства не виконав, не перевірив наявність підстав для визнання права за позивачем на спадщину в судовому порядку.

Твердження позивача про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину через відсутність на це згоди відповідача є безпідставними так, як ні тогочасне, ні теперішнє законодавство не обумовлює право спадкоємця, який вчасно прийняв спадщину, на отримання свідоцтва про право на спадщину наявністю згоди на це з боку інших спадкоємців.

Отже відсутність згоди ОСОБА_3 на отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину не являється перешкодою для реалізації права позивача в нотаріальному порядку.

Крім того, матеріали цивільної справи містять оригінал заповіту ОСОБА_5 (а.с. 8), оригінал договору обміну квартири від 17 серпня 1995 року за яким ОСОБА_5 набув право власності на неї (а.с. 9 - 10), оригінал довідки про склад сім`ї ОСОБА_5 (а.с. 7). Всі ці документи були надані суду першої інстанції позивачем разом з позовною заявою.

Вказані документи є необхідними для оформлення спадкових прав позивача і підлягали подачі до нотаріальної контори, але позивач їх за належністю не подав.

За відсутності підтверджених умов, які б слугували перешкодою для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд мав відмовити в задоволенні позову, проте суд першої інстанції ухвалив протилежне рішення.

У зв'язку з неповним встановленням судом обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позову необґрунтованістю пред'явлених вимог.

Та обставина, що на час перегляду рішення суду в апеляційному порядку між сторонами у справі існує інший спір про недійсність заповіту, який розглядається у порядку цивільного судочинства, не впливає на результат розгляду цієї справи так, як у випадку задоволення такого позову ОСОБА_2 втратить прав на спадкування за заповітом, а в протилежному випадку - вона матиме можливість отримати в суді оригінали доданих нею до позовної заяви документів і звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Щодо доводів позивача про недотримання відповідачем строків оскарження рішення суду, то колегія суддів виходить з того, що питання поновлення вказаного процесуального строку вже було вирішено ухвалою судді Апеляційного суду Кіровоградської області Потапенка В.І. від 4 травня 2017 року (а.с. 59).

Діюче процесуальне законодавство не передбачає порядку повернення до вирішення цього питання і перегляду тим же судом своїх рішень щодо процесуальних строків.

Крім того,за обставин цієї справи (розгляд справи за відсутності належного повідомлення відповідача про час та місце слухання, невручення судом відповідачу копії ухваленого у справі рішення та порушення судом прав відповідача на спадщину), колегія суддів не вбачає підстав вважати порушеним принцип правової визначеності.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, від імені якої діє представник - адвокат Бойко Олег Вікторович, задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 8 листопада 2004 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: