У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мотрича Євгена Ростиславовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 19 листопада 2014 року недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 19 листопада 2014 року недійсним задоволено.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19 листопада 2014 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фокіною О.Б. та зареєстрований в реєстрі № 3059.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В поданій на рішення суду першої інстанції апеляційній скарзі представника відповідача ОСОБА_1 - адвокат Мотрича Є. Р. вказує на його незаконність, оскільки судом не враховано, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 19 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2013 року по справі № 1715/14099/12 та рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області від 27 грудня 2013 року № 9607120 були чинними та не скасовані.

Вказує, що зазначене заочне рішення було скасовано ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області лише 20 листопада 2014 року, а рішення державного реєстратора - постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2015 року по справі № 817/3592/14, що набрало законної сили 05 травня 2015 року.

Зазначає, що на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна були і наявні записи про арешт майна ОСОБА_3, що включає в себе і спірну квартиру, однак будь-які записи про арешт майна ОСОБА_4 як нового власника квартири - відсутні.

Судом залишено поза увагою, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав передбачених законом, однак підстава, що наводить позивач «що ОСОБА_4 ніколи не набувала законних прав на вказану квартиру» - чинним законодавством не передбачено.

Вказує, що до спірних відносин суд мав би застосувати норми статей 387, 388 ЦК України щодо витребування майна з незаконного володіння набувача, оскільки ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір про визнання договору купівлі-продажу від 19 листопада 2014 року недійсним, виходив із того, що правочин вчинений з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 цього Кодексу.

З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 серпня 2012 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно (в тому числі і спірну квартиру) ОСОБА_3 та 03 серпня 2012 року внесено відповідний запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про арешт всього нерухомого майна.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2013 року в цивільній справі №1715/14099/12 спірну квартиру виділено в приватну власність ОСОБА_4, право власності зареєстровано 27 грудня 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

19 листопада 2014 року ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_1

Рішеннями Рівненського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2015 року та Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2015 року, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №9607120 від 27 грудня 2013 року права власності на квартиру за ОСОБА_4, та встановлено, що заявлене ОСОБА_4 до державної реєстрації право власності на квартиру не підлягало державній реєстрації у зв'язку з державною реєстрацією обтяження на такий об'єкт нерухомого майна.

Отже наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором чи нотаріусом реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири 19 листопада 2014 року не міг бути посвідчений нотаріально та зареєстрований в Єдиному державному реєстрі нерухомого майна, оскільки в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна містилася інформація, що про накладення арешту саме на спірну квартиру згідно ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 01 серпня 2012 року, а не на конкретну фізичну особу ОСОБА_3 є правильним.

Тобто, порушення порядку реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4, а в подальшому за ОСОБА_1, за наявності не скасованого права власності ОСОБА_3 на це ж майно та заборон (арешту), свідчить про те, що договір купівлі-продажу укладений з порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України та суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам позивача.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивач невірно обрав спосіб захисту свого права, оскільки до спірних відносин мають застосовуватись норми статей 387, 388 ЦК України щодо витребування майна з незаконного володіння набувача, так як ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири, з таких підстав.

Колегія судді вважає, що з огляду на положення ч. 2 ст. 11, ст. 204 ЦК України, якщо договір укладений і не визнаний недійсним, то обумовлені ним правові наслідки мають юридичну силу, тобто, можливість реалізовувати повноваження щодо володіння, користування та розпоряджання спірним нерухомим майном, тому з врахуванням ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України)

З матеріалів справи вбачається, що вимоги позовної заяви зводяться до визнання недійсним саме договору купівлі-продажу від 19 листопада 2014 року, згідно якого ОСОБА_4 продала вказану квартиру ОСОБА_1, будь-яких вимог про застосування наслідків недійсності вказаного правочину ОСОБА_3 в даній справі не заявлялось, тому в колегії суддів немає підстав для вирішення питання про витребування майна з чужого володіння немає, що виходить за межі позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мотрича Євгена Ростиславовича відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді :