Справа № 315/120/17
Номер провадження № 2/315/118/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року м. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Романько О.О.,

за участю секретаря судового засідання Притули Я.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Гуляйполе цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання положень договору фінансового лізингу несправедливими, а самого договору недійсним, стягнення сплачених споживачем грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

06 лютого 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про захист прав споживача фінансових послуг, визнання положень договору фінансового лізингу несправедливими, а самого договору недійсним, стягнення за цим договором сплачених споживачем грошових коштів.

Позовні вимоги позивач, з урахуванням уточнень (а.с. 59-65) від 23.03.2017 року, обґрунтовує тим, що в мережі Інтернет він знайшов рекламне оголошення про реалізацію нової сільгосптехніки. На також сайті були зазначені номера контактних телефонів. Позивача зацікавив трактор «МТЗ-82.1 Білорус» вартістю 132750 гривень.

Позивач зателефонував за номерами телефонів територіальногопредставництва відповідача у м. Запоріжжі. Позивачу по телефону пояснили, що найближча адреса, на яку він можу звернутися із приводу цього оголошення це до філіалу ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», який розташований за адресою: вул. Перемоги, буд. 16, м. Запоріжжя.

08 листопада 2016 року, позивач приїхав до м. Запоріжжя з метою придбання вказаного вище трактору «МТЗ-82.1 Білорус».

Менеджери вказаної вище фінансової установи пояснили йому, що такий трактор дійсно коштуй 132750 грн.. Вказали на те, що він повинен спочатку сплатити авансовий внесок у розмірі 47500 гривень, а потім протягом 2-х календарних днів трактор буде доправлений шляхом його транспортування залізничним транспортом у м. Пологи Запорізької області до підприємства «Укравтозапчастини», де позивачу необхідно буде оглянути цей товар, а потім доплатити різницю його вартості у розмірі 85250 гривень і забрати транспортний засіб.

При цьому, позивачу дали підписати, як вказали представники відповідача, договір купівлі-продажу, який він не читав. Також позивачу був наданий для сплати 47500 гривень на банківські реквізити ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф».

Позивач у найближчій філії КБ «ПриватБанк», розташованій за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 20 сплатив на реквізити ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» авансовий внесок у розмірі 47500 гривень і повернувся до філіалу компанії, показав менеджеру квитанцію про сплату, з якої вона зняла ксерокопію та повернула позивачу її оригінал.

Менеджери йому пояснили, що після прибуття протягом 2-х календарних днів та огляду ним трактора у м. Пологи, сплати різниці вартості трактора у розмірі 85250 гривень буде надано для підпису акт прийому-передачі цього транспортного засобу, а вказаний вище договір купівлі-продажу буде при цьому анульовано. Позивачу віддали копію договору. Вже по дорозі до свого місця проживання позивач знайомився з договором. Після чого зрозумів, що це не договір купівлі-продажу, а договір фінансового лізингу, в якому ціна трактора вказана не як 132750 гривень, а 18339,77 доларів США, що еквівалентно 475000,00 грн..

Такі умови були для нього неприйнятними. Позивач почав дзвонити на номери, на які раніше дзвонив, але вони не відповідали. Наступного дня, тобто 09.11.2016 року, він поїхали до м. Запоріжжя до філіалу ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» для вирішення питання про відмову від договору фінансового лізингу. Однак йому сказали, що в філії такі питання не вирішують. Щодо розірвання договору необхідно звертатись до центрального офісу компанії, що розташований у м. Києві і поки позивач не сплатить повну вартість трактора у розмірі 475000,00 гривень він його не побачить.

17 листопада 2016 року, каналами поштового звязку, рекомендованим листом із повідомленням про вручення позивачем було надіслано до головного офісу ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» письмове повідомлення про відкликання своєї згоди на укладення договору фінансового лізингу № 1898 від 08 листопада 2016 року, яке було отримане відповідачем 21.11.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення .

На початку грудня 2016 року, каналами поштового звязку позивач отримав листа за № 435 від 29.11.2016 року від ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» за підписом директора ОСОБА_3, у якому було зазначено, що сплачена позивачем грошова сума у розмірі 47500 гривень є не авансовим платежем, як йому пояснювали менеджери відповідача, а є «комісією за організацію Угоди» і йому вона повернута у жодному разі не буде, а договір фінансового лізингу №1898 від 08 листопада 2016 року з 10.11.2016 року вважається розірваним.

Трактор «МТЗ-82.1 Білорус» отриманий позивачем так і не був, він ним не користувався, йому навіть змоги оглянути його відповідач не надав, а тому вважає, що своїми діями ніяких збитків, або шкоди ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» не завдав і не міг ніяким чином завдати.

Дії відповідача у навмисному неповерненні позивачу, як споживачеві, сплачених ним грошових коштів у сумі 47500 гривень є неправомірними, положення договору несправедливими, а сам договір фінансового лізингу, укладений з позивачем незаконним та недійсним, виконаний з порушенням вимог розумності та справедливості.

Далі позивач вказав, що у звязку зі стресом, який він пережив стан його здоровя значно погіршився, у нього почав прогресувати «кардіосклероз атеросклеротичний», «гіпертонічна хвороба II ступеню» та відкрилася язва шлунку, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного хворого Гуляйпільського РЦПМСД від 18 листопада 2016 року.

Позивач вважає, що зазначений договір підлягає визнанню недійсним із стягненням сплачених коштів на його, зокрема, так як відповідач не надав позивачу на його вимогу ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що передбачено п.4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Відсутність такої ліцензії може бути підставою для визнання правочину недійсним у відповідності до ст. 227 ЦК України.

Вищезазначений договір сторони не посвідчили нотаріально всупереч ст. 799 ЦК України, а тому він є нікчемним.

Як на недійсність договору позивач також в своїй позовній заяві посилається на порушення відповідачем ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів".

Прохає суд визнати положення ст. 12 договору № 1898 фінансового лізингу від 08.11.2016 року, укладеного між позивачем ним та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» несправедливим, а також визнати вказаний договір недійсним і стягнути з відповідача на його користь сплачені ним на виконання договору грошові кошти, а саме 47500 грн., а також понесені ним судові витрати: судовий збір у розмірі 1920 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн..

07.03.2017 року представник відповідача надав письмові заперечення (а.с. 42-46), в яких вказав, що позивач не сплатив 50% вартості транспортного засобу, як це передбачено умовами договору, а тому трактор позивачу поставлено ще не було. Відповідач підтверджує намір і можливість поставки транспортного засобу позивачу, після виконання останнім своєї частини зобовязань.

Відповідно до сайту Мінюсту, відповідач не має жодного невиконаного зобовязання чи незавершеного виконавчого провадження. Відповідач добросовісно ставиться до договору, на відміну від Позивача, що намагається ухилитися від взятих на себе зобовязань.

Сторони мали намір укласти саме договір лізингу, а не купівлі-продажу. В момент підписання договору сторонами було досягнуто всіх істотних умов, визначених Законом України «Про фінансовий лізинг». Умови договору є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу.

Сторони керувалися принципами диспозитивності та свободи укладання договору.

Позивач плутає лізингодавця з продавцем і застосовує законодавство про захист прав споживачів. Хоча, лізингодавець не є продавцем, а є покупцем і не несе відповідальність за якість товару.

На момент укладення договору в Україні не видавали ліцензії для непрямого лізингу, а тому, відповідно до ст. 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» дозволено здійснювати такий вид господарської діяльності без ліцензії.

Таким чином, права споживача не були порушені, а небажання позивача виконувати договірні зобовязання не є підставою для визнання договору не дійсним.

Позивач плутає договір купівлі-продажу та фінансового лізингу. Оскільки є змішаним договором в першу чергу оренди та попередній договір купівлі-продажу. На момент підписання договору транспортного засобу не існує, а сторони попередньо домовляються про його оренду після покупки лізингодавцем у продавця.

Також, позивач плутає договір прямого та не прямого лізингу. В їхньому випадку договір непрямого лізингу, коли транспортного засобу не існує.

Як вбачається з позовної заяви, жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу позивачем не надано. Натомість в позовній заяві містяться субєктивні та зацікавлені пояснення позивача, щодо нечесної підприємницької практики, не виконання своїх зобовязань тощо. Позивач поставився до укладення правочину з халатністю, тобто, при укладенні правочину, не виявив бажання навіть ознайомитися з умовами договору, на яких в майбутньому сторони мали співпрацювати, і тому це не може свідчити про введення його в оману відповідачем.

Просили відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити їх у повному обсязі. Надав пояснення, які збігаються з викладеними в позові обставинами.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з урахуванням уточнень. Суду пояснив, що спірний договір є формою змішаного договору купівлі-продажу та оренди (найму). Для таких договорів обовязковою є нотаріальна форма, яка в даному випадку дотримана не була. Також, зазначив, що у відповідача була відсутня ліцензія на здійснення певного виду діяльності в сфері фінансового лізингу. Вважав, що позов підлягає задоволенню за тих обставин, які в ньому викладені.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, заяв чи клопотань про відкладення справи до суду не надав, причини неявки суду не повідомив. Тому, справа розглянута без його участі проти чого не заперечували учасники процесу.

Суд, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

08.11.2016 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено договір фінансового лізингу № 1898 (а.с.13-20).

Відповідно до п. 1.1 ст. 1 договору його предметом є транспортний засіб трактор «Білорус 82.1», обєм двигуна 4,75 літра, КПП мт, привід 4х4 (а.с.13).

Згідно п. 8.2 ст. 8 договору вартість предмета лізингу, на момент укладення договору становить 18 339,77 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладення договору. На дату укладення цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмету лізингу становить 475 000,00 грн. з ПДВ (а.с. 16 на звороті).

Відповідно до п.п 9.1 ст. 9 договору, комісія за організацією Угоди являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10% який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату. Розмір комісії визначено у додатку № 1 до даного договору. Комісія за організацію угоди входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу (а.с. 16 на звороті).

Додатку № 1 до спірного договору не надано.

Згідно п.п. 9.2 ст. 9 договору, авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 % від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у додатку № 1 до даного договору (а.с. 16 на звороті).

Відповідно до п.п. 10.3 ст. 10 договору, на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмет лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору становить 285,51 доларів США, згідно обмінного курсу доларів США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору, що відповідно становить 7394,70 у гривневому еквівалентні на дату укладення цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні. У випадку зменшення вартості предмета лізингу, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу лізингоодержувачу сторони зобовязані підписати новий додаток № 3 до даного договору (Графік сплати лізингових платежів) (а.с. 17).

Графік сплати лізингових платежів позивачу представником Товариства наданий не був, також він не викладений окремим додатком до договору. Будь-який новий додаток до договору сторонами підписано не було.

Як засвідчено наданими менеджерами ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» реквізитами та квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» від 08.11.206 року позивач сплатив відповідачу 47 500,00 грн., з призначенням платежу комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 1898 від 08.11.2016 року (а.с.12).

Згідно п.п. 12.1 ст. 12 договору, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням, що дає розірванням договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначених реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Кошти за організацію Угоди в такому випадку не повертається (а.с. 18 на звороті).

Згідно п.п. 12.3 ст. 12 договору, лізингоодержувач, який сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.4.1. та не отримав предмет лізингу має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця. В такому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в розмірі 20% від сплаченої суми авансових платежів повертає сплачену комісію за передачу предмету лізингу. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається (а.с. 18 на звороті).

Згідно письмового повідомлення позивача від 17.11.2016 року вбачається, що останній звертався до відповідача з проханням розірвати договір № 1898 від 08.11.2016 року та повернути сплачені кошти, оскільки у договорі визначена невірна вартість предмету лізингу. Вказане повідомлення відповідачем отримано 21.11.2016 року (а.с.24-26).

Транспортний засіб в терміни, які передбачені договором та на час розгляду справи доставлений позивачу не був.

Відповідач на звернення позивача надіслав листа за вих. № 435 від 29.11.2016 року, в якому зазначив, що його заява розглянута, кошти сплачені ним є комісією за організацію угоди і поверненню не підлягають. Договір лізингу вважається розірваним від 10.11.2016 року (а.с.28).

Свідок ОСОБА_4 надав суду пояснення, якими підтвердив обставини щодо укладення спірного договору, викладені позивачем у позові.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. В ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У пунктах 1.7, 4.1 договору сторони обумовили, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 робочих днів, з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди, авансового платежу за передачу предмета лізингу; в разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

На підставі п. 2.1 договору, останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобовязань сторонами за даним договором.

Відповідно до п. 2.2 договору, строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмету лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмету лізингу та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком № 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Згідно з п. 8.1 договору, сторони погодили, що лізингові платежі та інші платежі, що мають бути сплачені за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «ОСОБА_5 Аваль» при продажу долару (обмінний курс долара США до української гривні) станом на дату, коли кожен платіж має бути сплачений. З цією метою лізинові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобовязання, передбачені цим договором, розраховуються в доларах на змінній основі та мають сплачуватися в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату сплату платежу.

Пунктом 8.2 укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору, за цим договором становить 18339,77 доларів США з урахування ПДВ, згідно з обміну курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору. На дату укладення цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 475000,00 гривень з ПДВ.

Всі планові платежі, які визначаються у додатку №1 та додатку № 3 до даного Договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця (п. 8.5 договору).

Статтею 10 договору регулюється сплата лізингових періодичних платежів, які закріплені відповідними формулами та визначені в додатку № 3 до договору.

У статті 12 визначений порядок розірвання договору, порядок повернення коштів, відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу.

Згідно з п. 12.1 договору, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажання, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням що є розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством Лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що оспорюваний договір містить ряд несправедливих умов, які суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» та є свідченням здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, зокрема стосовно сплати ним комісії за організацію цього договору, що виходить за межі переліку платежів, передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг», можливості зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем (п. 9.4 договору).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 215 цього Кодексу.

В п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав сповивачів», відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 вказаного Закону).

Аналізуючи ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Таку правову позицією висловлено Верховним Судом України в постановах № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року, № 6-330цс16 від 08.06.2016 року, № 6-1551цс16 від 19.10.2016 року за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1ст. 355 ЦПК України, який має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

У спірному договорі фінансового лізингу (п. 12.3) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Зокрема, відповідно до п. 12.6 ст. 12 договору максимальний термін повернення грошових коштів згідно з 12.1 ст. 12 становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена.

Разом з тим пунктами 12.7, 12.8, 12.9, 12.13, 12.16 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу, до дня фактичної оплати цього лізингового платежу включно; процентів за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобовязаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати лізингових платежів, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу по день фактичної оплати цього платежу включно; за використання предмету лізингу не за призначенням, порушенням п. 3.3.6 лізингоодержувач зобовязаний сплатити штраф у розмірі 3% від загальної вартості предмету лізингу; за створення перешкод в інспектування предмета лізингу, передбачено штраф в розмірі 5% від вартості предмету лізингу; за затримку повернення лізингодавцю предмету лізингу встановлено штраф в розмірі 10% від вартості предмету лізингу; а також у випадку відмови від прийняття предмету лізингу штраф у розмірі 10% від вартості предмету лізингу, при цьому лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання договору кошти.

Суд вважає, що встановлена пунктом 10.11 договору умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань.

В спірному договорі фінансового лізингу, укладеному між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що з аналізу змісту спірного договору фінансового лізингу від 08.11.2016 року, укладеного між сторонами, вбачається, що в договорі виключаються та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (статті 10, 12 Договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Суд вважає, що умови відповідальності сторін за договором, є несправедливим для позивача, як споживача фінансових послуг, адже лізингодавець відповідно до умов договору може не виконувати свої зобов`язання щодо предмету лізингу та при цьому ніякої матеріальної відповідальності за це не нестиме, а лізингоодержувач, при розірванні договору фінансового лізингу внаслідок невиконання лізингодавцем своїх зобов`язань, не має права на отримання всієї суми, яку сплатив на користь лізингодавця, і наслідком цього є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що суперечить принципу добросовісності договору. Зазначене є підставою для визнання договору недійсним.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд, зокрема, визнати несправедливими положення ст. 12 договору фінансового лізингу, оскільки ці умови, визначені відповідачем, є несправедливими та суперечать чинному законодавству і законам України.

Як вже зазначалося, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав сповивачів», відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Відповідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 вказаного Закону).

А тому, суд вважає, що позов в частині окремого визнання несправедливими положень ст. 12 спірного договору не підлягають задоволенню, оскільки є недоцільним у випадку визнання недійсним договору в повному обсязі.

Також, суд враховує, що згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, про що зазначено в правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15, яка в силу ст. 214, 360-7 ЦПК Україну має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, було нотаріально посвідчено, матеріали справи не містять.

Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 111 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу № 1898 укладеного 08.11.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» та позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, у звязку з визнанням недійсним спірного договору фінансового лізингу від 08.11.2016 року, з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти сплачені позивачем на виконання спірного договору за квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» від 08.11.2016 року в сумі 47 500,00 грн..

Як вбачається з наданих квитанцій, позивач за подання до суду позову, сплатив судовий збір в розмірі 1920 грн. 00 коп. (а.с.2, 33-34) та 500 грн. як витрати на правову допомогу (за складання позовної заяви а.с.3).

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Щодо витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Таким є Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Стаття 1 вказаного Закону (зі змінами від 06.12.2016 року) передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Станом на 1 січня 2017 року прожитковий мінімум визначений в розмірі 1600 гривень, тобто відповідно 40% становить 640 грн., 00 коп..

Згідно квитанції від 19.12.2016 року витрати позивача на правову допомогу склали 500 грн. (консультація. Складання позову, друк, аналіз додатків до позову), витрачено 7 робочих годин адвоката.

Враховуючи наведені вище розрахунки суд вважає, що зазначені позивачем витрати є співмірними і підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Відповідно до ч.3 ст. 209 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення може бути відкладено на строк не більше як пять днів з дня закінчення розгляду справи, але вступну та резолютивну частини суд має проголосити в тому самому засіданні, в якому закінчився розгляд справи.

Керуючись ст. ст. 3-4, 10, 11, 57-64, 88, 157-158, 212-215, 218, 222-223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальності «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання положень договору фінансового лізингу несправедливими, а самого договору недійсним, стягнення сплачених споживачем грошових коштів задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 1898 від 08.11.2016 року, укладений між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф», , р/р 9 в АТ «ОСОБА_6 Аваль», МФО 380805, юридична адреса: вул. Лінійна, 17, оф.107, м. Київ, 03038 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 47 500 гривень 00 копійок - кошти сплачені за договором, 1280 гривень 00 копійок судовий збір та 500 гривень 00 копійок витрати на правову допомогу, а всього 49 280 (сорок девять двісті вісімдесят) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Гуляйпільський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_7