Справа № 314/1074/17 Провадження № 2/314/677/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2017 року Вільнянський районний суд Запорізької області

у складі: головуючого судді Кіяшко В.О.,

секретар судового засідання Павлівська І.В.,

розглянувши у відкритому дистанційному судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Внутрішніх Справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління національної поліції в Запорізькій області в особі ліквідаційної комісії про відшкодування моральної шкоди,

за участю

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства Внутрішніх Справ України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в період з 06.04.1987 року по 04.05.1987 року він в ході виконання службового обовязку у складі Міністерства Внутрішніх справ України приймав участь в ліквідації наслідків аварії в І зоні небезпеки з періодичним виїздом до зон 2 та 3 Чорнобильської АЕС , де отримав дозу радіоактивного опромінення 00,870 рентген, що підтверджується довідкою Чорнобильського Районного Відділу Внутрішніх Справ від 04.05.1987 року. Внаслідок ушкоджень здоровя отриманих під час виконання службових обовязків в складі Міністерства Внутрішніх Справ України позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки отримав чисельні хвороби, а саме: Дисциркуляторна атеросклеротична енцефалопатія ІІ ступеню, помірно виражений синдром артеріальної гіпертензії з антено невротичним синдромом, стан оперативного втручання з приводу потологічної звитості правої внутрішньої артерії та лівої хребтової артерії, помірно виражена пірамідна симптоматика, Ангіопатія судин сітківки, Хронічний калькулєзний холіцистит, що підтверджено Окружною військово-лікарською комісією УМВС України в Запорізькій області у свідоцтві про хворобу № 1970 від 22.07.1998 року з додатком № 1970 від 22.07.1998 року, випискою з історії хвороби № 5090 від 23.04.1998 року та випискою з історії хвороби № 708-929771 від 01.07.2016 року, з яких вбачається, що хвороби позивача є результатом виконання обовязків служби по ліквідації наслідків аварії ЧАЕС. Відповідно до відомостей, які наявні в наведених документах, перелічені хвороби у позивача виникли в звязку з захворюваннями, які отримані в результаті виконання службових обовязків в Закладі МВС України при ліквідації наслідків катастрофи на ЧАЕС, в звязку з чим, 28.08.2006 року йому безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності з стійкою 60 % втратою працездатності, що підтверджується довідкою МСЕК серія АД № 055149 від 28.08.2006 року та довідкою МОЗ про ступінь втрати професійної працездатності серія АВ № 001839 від 28.08.2006 року. Від отриманого під час проходження служби захворювання погіршився стан його здоровя, у звязку з чим він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, порушений його нормальний життєвий стан, він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, вимушений витрачати значні кошти на лікування. Вважає, що у звязку з отриманням інвалідності внаслідок захворювання, яке повязане з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 100000, 00 гривень.

Представник позивача в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав, просив суд позов задовольнити в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в його задоволенні посилаючись на відсутність в матеріалах справи доказів вчинення Міністерством Внутрішніх Справ України винних дій щодо позивача та наявність причинного зв'язку між такими діями та моральною шкодою, як і відсутні докази завдання позивачеві моральної шкоди. , надала письмові заперечення (а.с. 35-42).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Головного управління національної поліції в Запорізькій області в особі ліквідаційної комісії, в судове засідання не зявився , про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, своїх заперечень не надав.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, в період з 06.04.1987 року по 04.05.1987 року він в ході виконання службового обовязку у складі Міністерства Внутрішніх справ України приймав участь в ліквідації наслідків аварії в І зоні небезпеки з періодичним виїздом до зон 2 та 3 Чорнобильської АЕС , де отримав дозу радіоактивного опромінення 00,870 рентген, що підтверджується довідкою Чорнобильського Районного Відділу Внутрішніх Справ від 04.05.1987 року (а.с. 7).

Внаслідок ушкоджень здоровя отриманих під час виконання службових обовязків в складі Міністерства Внутрішніх Справ України позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки отримав чисельні хвороби, а саме: Дисциркуляторна атеросклеротична енцефалопатія ІІ ступеню, помірно виражений синдром артеріальної гіпертензії з антено невротичним синдромом, стан оперативного втручання з приводу потологічної звитості правої внутрішньої артерії та лівої хребтової артерії, помірно виражена пірамідна симптоматика, Ангіопатія судин сітківки, Хронічний калькулєзний холіцистит, що підтверджено Окружною військово-лікарською комісією УМВС України в Запорізькій області у свідоцтві про хворобу № 1970 від 22.07.1998 року з додатком № 1970 від 22.07.1998 року, випискою з історії хвороби № 5090 від 23.04.1998 року та випискою з історії хвороби № 708-929771 від 01.07.2016 року (а.с. 8-9, 11-13).

Як наслідок, 28.08.2006 року йому було безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності з стійкою 60 % втратою працездатності, що підтверджується довідкою МСЕК серія АД № 055149 від 28.08.2006 року та довідкою МОЗ про ступінь втрати професійної працездатності серія АВ № 001839 від 28.08.2006 року (а.с. 10).

Позивач посилається на ті обставини, що від отриманого під час проходження служби захворювання погіршився стан його здоровя, у звязку з чим він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, порушений його нормальний життєвий стан, він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, вимушений витрачати значні кошти на лікування, завдані йому моральні страждання надають йому право на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з розясненнями, що містяться в п. 3, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам розяснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обовязку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши субєкта такої відповідальності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 статті 10, статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Разом з тим, у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не надано належних та допустимих доказів факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства Внутрішніх Справ України, наявності причинного звязку між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Так, на підтвердження наявності протиправного діяння відповідача у вигляді бездіяльності позивач в своїй позовній заяві посилається на свідоцтво про хворобу Окружної військово-лікарською комісії УМВС України в Запорізькій області у № 1970 від 22.07.1998 року з додатком № 1970 від 22.07.1998 року, випискою з історії хвороби № 5090 від 23.04.1998 року та випискою з історії хвороби № 708-929771 від 01.07.2016 року, згідно з якими було виявлено хворобливий стан позивача, що перешкоджав проходженню ним у подальшому військової служби. На думку позивача, саме бездіяльність Міністерства Внутрішніх Справ України у прямому причинному звязку повязане з настанням шкоди, яка виразилась у захворюванні, отриманому під час проходження військової служби, які у подальшому призвели до встановлення йому ІІІ групи інвалідності.

Крім того, в позові позивач стверджує, що він витрачає значну кількість коштів на оплату отриманих медичних послуг, але до суду не надано жодного доказу на підтвердження вказаних тверджень, оскільки згідно витягу з історії хвороби № 708-929771, позивач обслуговується у відомчій поліклініці, де отримує безкоштовне обстеження, лікування та необхідні медичні препарати.

Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, повязаного з виконанням обовязків військової служби, члени сімей військовослужбовців, приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоровя в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Отже, суд не погоджується з такими доводами позивача, оскільки факт протиправної бездіяльності, на який він посилається, жодним доказом не підтверджений.

Свідоцтво про хворобу Окружної військово-лікарською комісії УМВС України в Запорізькій області у № 1970 від 22.07.1998 року з додатком № 1970 від 22.07.1998 року, випискою з історії хвороби № 5090 від 23.04.1998 року та випискою з історії хвороби № 708-929771 від 01.07.2016 року, на які посилається позивач, самі по собі також не свідчать про факти вищевказаної протиправної бездіяльності, а також наявності причинного звязку між протиправною бездіяльністю та завданою шкодою. Навпаки, з вказаних документів вбачається, що позивач при перших проявах хвороби за медичною допомогою до медичного закладу не звертався, що в свою чергу могло вплинути на подальший перебіг захворювання та відповідно на його наслідки у подальшому, що могло стати причиною подальших неодноразових госпіталізацій, захворювання вперше було виявлено 1988 році, до 1990 року звернень за медичною допомогою не було, повторно за медичною допомогою звернувся лише в квітні 1990 року, після чого регулярно приймав стаціонарні (планові ) курси лікування, в результаті чого його стан значно покращився.

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що позивачу відповідно до положеньЗакону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та інших актів законодавства України, як громадянину, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи було виплачено передбачені компенсації та пільги, що надаються державою за завдану шкоду і спрямовані на захист таких громадян та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем вчинення Міністерством Внутрішніх справ України винних дій або бездіяльності щодо позивача та наявність причинного звязку між такими діями або бездіяльністю та моральною шкодою, отже, про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства Внутрішніх Справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління національної поліції в Запорізькій області в особі ліквідаційної комісії про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом 10 днів з моменту отримання його копії.

Суддя Вікторія Олександрівна Кіяшко

30.08.2017