АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/6397/17 Головуючий у 1 - й інстанції: Савлук Т.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року про відмову в застосуванні заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 про визнання особистої власності та розподіл спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року відмовлено в застосуванні заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 про визнання особистої власності та розподіл спільного майна подружжя.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та без повного з'ясування обставин, які мають значення для справи. Суд не надав належної оцінки доводам позивача про те, що квартира, заборонити примусову реалізацію якої органами виконавчої служби просить ОСОБА_3, є спільною сумісною власністю її та колишнього чоловіка ОСОБА_6, так як придбана в період шлюбу. Зазначила, що існує суттєва вірогідність реалізації вказаної квартири, право власності на яку зареєстроване за відповідачем, в ході виконання судового рішення про стягнення з нього боргу на користь ОСОБА_7, а тому, невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідному органу державної виконавчої влади вчиняти дії, спрямовані на реалізацію спірної квартири, може призвести до унеможливлення виконання рішення суду про її поділ, у випадку задоволення позову. Послалася на те, що вона не є стороною виконавчого провадження про стягнення боргу на користь ОСОБА_7, з огляду на що не має права на ознайомлення з його матеріалами та отримання їх копій, а тому, не має можливості долучити їх до заяви про забезпечення позову, що не було враховано судом першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 квітня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 про визнання особистої власності та розподіл спільного майна подружжя.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_3 було подано до Дніпровського районного суду м. Києва заяву про забезпечення позову шляхом заборони Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві вчиняти будь-які дії по примусовій реалізації квартири АДРЕСА_1 у виконавчому провадженні № 48454047.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року було відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про застосування заходів забезпечення позову.

Постановляючи дану ухвалу про відмову в застосуванні заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 151-153 ЦПК України, зазначаючи, що подана заява є необґрунтованою, зазначені в ній доводи недоведені, обраний позивачем вид забезпечення позову не може вважатися співмірним з заявленими вимогами, а тому заява не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову, при цьому суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.6 ст.153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Крім того, ч.3 ст.152 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову" № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_3, останньою заявлено вимоги до колишнього чоловіка ОСОБА_6 про визнання права особистої приватної власності на 8/10 частин квартири АДРЕСА_1, визнання спільною сумісною власністю подружжя 2/10 частин цієї квартири та їх поділ.

В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову ОСОБА_3 посилається на те, що ОСОБА_6 є боржником у виконавчому провадженні № 48454047 про стягнення з нього на користь ОСОБА_7 заборгованості в розмірі 1 988 461,82 грн., а тому наявний суттєвий ризик реалізації квартири АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6, в ході здійснення виконавчого провадження, що унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову.

За змістом ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Стаття 154 ЦПК України передбачає виключні випадки, в яких суд, застосовуючи заходи забезпечення позову, може втрутитися в хід здійснення виконавчого провадження, а саме: 1) у разі оскарження боржником в судовому порядку виконавчого документа суд може забезпечити позов шляхом зупинення стягнення за ним та 2) у разі подання позову про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту суд може забезпечити позов зупиненням продажу арештованого майна.

Можливості забезпечувати позов шляхом заборони державному виконавцю вчиняти певні виконавчі дії в ході виконання іншого судового рішення, яке набрало законної сили, положення ст. 152 ЦПК України не передбачають.

Не містять відповідних положень, за якими державний виконавець може бути обмеженим у вчиненні виконавчих дій за судовим рішенням в іншій справі, і норми Закону України «Про виконавче провадження».

В постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді

заяв про забезпечення позову» прямо зазначено, що недопустимо забезпечувати

позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

За таких обставин, враховуючи, що заявником обрано вид забезпечення позову, який не передбачений положеннями діючого законодавства та не може бути застосованим, оскільки передбачає втручання в хід виконання судового рішення, яке набрало законної сили, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подана ОСОБА_3 заява не ґрунтується на вимогах закону та не підлягає задоволенню.

Крім того, враховуючи визначену в Розділі VII Закону України «Про виконавче провадження» «Порядок звернення стягнення на майно боржника» черговість звернення стягнення на майно боржника, вбачається, що на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник, стягнення звертається в останню чергу.

При цьому сам лише факт проведення державним виконавцем опису та арешту квартири не свідчить про її подальшу негайну передачу на реалізацію, так як, за змістом ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не пізніше ніж на п'ятий робочий день з дня отримання інформації про місцезнаходження належного боржнику майна здійснює його опис та арешт.

Таким чином, здійснюючи опис та арешт квартири АДРЕСА_1, державний виконавець виконував свої обов'язки, визначені законодавством, проте на реалізацію вказане майно може бути передане у виключному випадку, у разі відсутності будь-якого іншого майна, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувача.

З огляду на таке, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність зазначених в заяві про забезпечення позову доводів щодо того, що державний виконавець має намір в найближчий час реалізувати спірну квартиру, та вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив про те, що такі посилання не обґрунтовують належним чином необхідність застосування у справі заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам ОСОБА_3 про існування ризику реалізації спірної квартири з прилюдних торгів в ході здійснення виконавчого провадження, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд першої інстанції враховував вказані обставини при розгляді і вирішенні заяви, проте дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню, так як не ґрунтується на положеннях закону.

При цьому, посилання апеляційної скарги на те, що незастосування заходів забезпечення позову у вигляді заборони державному виконавцю вчиняти певні дії призведе до неможливості виконання рішення суду в разі задоволення позову, не спростовують правильність висновку суду про відмову в задоволенні поданої заяви, оскільки обраний позивачем вид забезпечення позову не передбачений законодавством, так як за своєю суттю є втручанням в діяльність виконавчої служби, що суперечить засадам здійснення виконавчого провадження, визначеним Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Так, ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» прямо закріплює, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону. Забороняється втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об'єднань, інших осіб у діяльність державного виконавця, приватного виконавця з примусового виконання рішень.

Враховуючи, що ОСОБА_3 обрала спосіб забезпечення позову, який за своєю суттю та природою суперечить вищезазначеним положенням закону, суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні поданої заяви, пославшись на її безпідставність.

Разом з тим, як вбачається зі змісту ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, діюче законодавство передбачає механізм захисту права особи на збереження майна, якщо вона вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, та може бути безпідставно реалізовано в ході стягнення боргу з іншої особи, а тому, посилання ОСОБА_3 на те, що внаслідок відмови у вжитті заходів забезпечення позову вона позбавлена можливості реалізувати своє право на судовий захист є безпідставними.

Твердження апелянта про те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною і необґрунтованою та порушує право позивача на справедливий судовий розгляд, колегія суддів відхиляє, так як суд першої інстанції розглянув подану ОСОБА_3 заяву у відповідності до вимог процесуального закону та норм матеріального права, виходячи з положень ст.ст. 151-153 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: