Справа № 369/9425/16-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/1431/17 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 52 28.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

28 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Олійника В.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лівінського С.В.,

при секретарі Спеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зміну формулювання причин звільнення, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом про зміну формулювання причин звільнення, який обґрунтовувала тим, що від 10 квітня 2013 року до 31 травня 2015 року вона працювала у ОСОБА_2 на посаді продавця-консультанта у торгівельній точці, що знаходиться по АДРЕСА_1

31 травня 2015 року ФОП ОСОБА_2 звільнила її у зв'язку із необґрунтованими звинуваченнями із зазначенням причини звільнення у трудовій книжці шляхом внесення запису «Звільнена з роботи, у зв'язку із втратою довір'я з боку власника, за п.2 ст.41 КЗпП України».

23 листопада 2015 року відповідачка звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 24245 грн. та моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

06 липня 2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив рішення, яким задовольнив позов ФОП ОСОБА_2 частково і вирішив стягнути з ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 24245 грн.

Також зазначала, що 25 липня 2016 року вона звернулася до Апеляційного суду Київської області за захистом своїх законних прав, не погоджуючись з рішенням Києво-Святошинського районного суду від 06 липня 2016 року.

20 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області ухвалила рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнила частково, спростувавши всі звинувачення ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_3, а саме, відмовивши у задоволені позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Оскільки позивачка відновила свої порушені права лише 20 вересня 2016 року, це зумовило пропущення строку на звернення із даною позовною заявою.

Після звільнення ОСОБА_3 ФОП ОСОБА_2 затримувала повернення позивачці трудової книжки і повернула її лише 11 вересня 2015 року, тобто, ФОП ОСОБА_2 затримала повернення трудової книжки на три з половиною місяці, а саме, на 74 робочих дні.

Так як відповідачка довгий період часу не повертала позивачці трудову книжку, порушуючи тим самим права ОСОБА_3, то остання вважала, що ФОП ОСОБА_2 повинна виплатити позивачці середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

ОСОБА_3 просила: поновити строк на звернення з позовом до ФОП ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення; визнати формулювання причини звільнення з торгівельної точки, що знаходиться по АДРЕСА_1 невірним; змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з торгівельної точки, що знаходиться по АДРЕСА_1, вказавши формулювання звільнення - за власним бажанням ст.38 КЗпП України; стягнути з ФОП ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14585 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк на звернення з позовом до ФОП ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення.

Визнано формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з торгівельної точки, що знаходиться по АДРЕСА_1, невірним.

Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з торгівельної точки, що знаходиться по АДРЕСА_1, вказавши формулювання звільнення - за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України).

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14585 грн.

Стягнуто ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

У апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у позові відмовити повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі.

З такими висновками суду повністю погодитися не можливо.

Згідно вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що від 10 квітня 2013 року до 31 травня 2015 року ОСОБА_3 працювала у відповідачки на посаді продавця-консультанта у торгівельній точці, що знаходиться по АДРЕСА_1 про що свідчить трудовий договір, укладений між сторонами 10 квітня 2013 року, а також відповідний запис у трудовій книжці.

31 травня 2015 року ФОП ОСОБА_2 звільнила позивачку із зазначенням причини звільнення у трудовій книжці шляхом внесення запису «Звільнена з роботи, у зв'язку із втратою довір'я з боку власника№, за п.2 ст.41 КЗпП України».

Встановлено, що внесенням до трудової книжки позивачки даного запису слугувало те, що на торгівельній точці, на якій працювала позивачка, сталась нестача ювелірних виробів. Відповідачка вважала, що дана нестача трапилася саме з вини ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи, 23 листопада 2015 року відповідачка ОСОБА_2 зверталась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 24245 грн. та моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Підставою для звернення відповідача до суду з вказаним позовом було те, що остання вважала винною позивачку ОСОБА_3 у нестачі ювелірних виробів із золота та срібла на загальну суму 24245 грн.

Також у своєму позові відповідачка ОСОБА_2 стверджувала, що протиправними діями позивачки ОСОБА_3 їй також було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінила у розмірі 5000 грн.

Однак, вина ОСОБА_3 не була доведена та не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, про що свідчить рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2016 року, відповідно до якого у задоволені позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди було відмовлено. Крім того, слід зазначити, що як вбачається з вказаного вище рішення, надані суду докази не доводять вину ОСОБА_3 у нестачі ювелірних виробів.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що позивачкою 23 квітня 2015 року подавалась заява про звільнення із займаної посади за власним бажанням. Проте, як пояснила позивачка, відпрацювавши два тижні з моменту подання заяви про звільнення за власним бажанням, а саме до 27 травня 2015 року, зв'язку з тим, що її заява про звільнення за власним бажанням так і не була розглянута, вона змушена була повторно звернутися із заявою до відповідачки про звільнення за власним бажанням 29 травня 2015 року. Повторна заява була надіслана відповідачці поштовим відправленням, яке було отримане останньою 30 травня 2015 року, про що свідчить зворотнє повідомлення з підписом відповідачки, яке міститься в матеріалах справи.

Як вбачається із самого наказу від 27.05.2015 року позивачка не була ознайомлена з ним, про що свідчить відсутність її підпису у графі: "З наказом ознайомлена", а також пояснення самого представника відповідачки, яка під час судового засідання підтвердила те, що позивачка не була ознайомлена з наказом.

Відповідачка пояснила відсутність підпису про ознайомлення позивача на наказі тим, що остання саме відмовилась від його отримання, про що свідчить відповідний акт комісії від 27.05.2015 року.

Суд вірно не взяв до уваги зазначені твердження заявника, так як вказаний акт від 27.05.2015 року про відмову позивачки в отриманні наказу про звільнення засвідчений ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які, як пояснила сама представник відповідача, працювали і працюють досі у відповідачки на посадах продавця-консультанта, а тому у суду є підстави припустити необ'єктивність останніх щодо даного питання.

Крім того, у разі відмови позивачки від отримання наказу про звільнення, відповідачка не була позбавлена можливості надіслати вказаний наказ позивачці поштовим відправленням, але доказів такого відправлення відповідачкою не було надано.

Крім того, про вказаний вище наказ, а саме про його наявність не зазначено в трудовій книжці.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачка не була ознайомлена із наказом про звільнення від 27.05.2015 року та взагалі не знала про його існування, оскільки про це свідчить скарга останньої від 06.08.2015 року за №3455 с, з якої вона зверталася до Прокуратури Києво-Святошинського району і просила розглянути її скаргу та зобов'язати відповідачку повернути їй її трудову книжку, оскільки нею було подано 23.04.2015 року заяву про звільнення, після якої вона відпрацювала два тижні, потім в подальшому позивачкою повторно було подано заяву про звільнення датовано 29.05.2015 року, але відповідачка не хотіла розривати трудові відносини та не повертала трудову книжку.

Згідно ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Враховуючи наведене, суд дійшов вірного висновку, що запис в трудовій книжці позивачки "Звільнена з роботи із втратою довір'я з боку власника, п.2 ст.41 КзпП України", є неправильним та таким, що підлягав зміні на "Звільнена за власним бажанням, ст.38 КзпП України".

Судом також встановлено, що після звільнення ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_2 затримувала повернення позивачці трудової книжки і повернула її лише 11 вересня 2015 року, про що свідчить відмітка у трудовій книжці та трудовому договорі ОСОБА_3 Таким чином, відповідачка затримала повернення трудової книжки на три з половиною місяці, а саме, на 74 робочі дні.

Суд вірно не погодився і з твердженнями щодо того, що трудова книжка знаходилась станом на 31.05.2015 року у позивачки. Так, як вбачається із трудової книжки, запис про звільнення позивача було внесено лише 11.09.2015 року під час зняття трудового договору з реєстрації Оболонським районним центром зайнятості в місті Києві, про що також свідчить відповідний запис на вказаному договорі у п.18. В п.20 трудового договору зазначено, що сторони, в тому числі позивачка, ознайомлені з порядком внесення відповідних записів до трудової книжки працівника. Отже, внесенню відповідного запису про звільнення позивачки мало передувати зняття трудового договору з реєстрації, яке відбулось лише 11 вересня 2015 року, а звільнена позивачка була 31.05.2015 року. Крім того, твердженням про те, що трудова книжка знаходилась на руках у позивачки суперечить наявний в матеріалах справи лист ОСОБА_2 від 01.09.2015 року, адресований ОСОБА_3, в якому зазначено, що відповідачка просить з'явитися позивачку до центру зайнятості для зняття з реєстрації трудового договору, і що при собі необхідно мати: паспорт, ідентифікаційний код, копію трудового договору, але не зазначено про те, що необхідно мати із собою трудову книжку для внесення відповідних записів про звільнення позивачки, що свідчить про те, що трудової книжки на руках у ОСОБА_3 не було.

23 листопада 2015 року відповідачка звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 24245 грн. та моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

06 липня 2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив рішення, яким задовольнив позов ФОП ОСОБА_2 частково і вирішив стягнути з ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 24245 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, спростувавши всі звинувачення ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_3

Враховуючи те, що позивачка відновила свої порушені права лише 20 вересня 2016 року, то цим зумовлюється пропущення строку на звернення із даною позовною заявою.

Також, після звільнення ОСОБА_3 ФОП ОСОБА_2 затримувала повернення позивачці трудової книжки, та повернула її лише 11 вересня 2015 року, про що свідчить відмітка у трудовій книжці та трудовому договорі ОСОБА_3

Згідно ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи той факт, що відповідачка довгий період часу не повертала позивачці трудову книжку, порушуючи тим самим права ОСОБА_3, то колегія суддів вважає, що ФОП ОСОБА_2 повинна виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Однак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до офіційної інформації, отриманої з офіційного джерела (копії Інтернет сторінки, наявної в додатках), де середня заробітна плата у 2015 році становила у Київській області: червень - 4339 грн., липень - 4291 грн., серпень - 4209 грн., вересень - 4260 грн.

Норми Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджені постановою КМУ від 8 лютого 1995 року №100 і є обов'язковими для застосування на підприємствах, організаціях усіх форм власності і господарювання. Як визначено в абзаці 3 п.2.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Отже, відповідно до довідки про доходи ОСОБА_3 (а.с.50), її виплат за останні два повні відпрацьовані місяці, і з врахуванням того, що трудова книжка була повернута лише 11 вересня 2015 року, то відповідачка згідно чинного Трудового законодавства України, повинна виплатити позивачці 5191 грн. 80 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, записи у трудову книжку ОСОБА_3 вносилися від 1987 року, і містять 19 зазначень місць роботи. При цьому, крім ФОП ОСОБА_2, жоден роботодавець не вносив до трудової книжки ОСОБА_3 негативні відомості. Відповідачка своїми незаконними діями позбавила позивачку можливості надалі успішно розвиватись професійно, і, взагалі, влаштуватися на роботу.

Враховуючи той факт, що звинувачення відповідачки, на які вона посилалася при звільненні ОСОБА_3, є необґрунтованими та безпідставними (що встановив Апеляційний суд Київської області), суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що запис у трудовій книжці ОСОБА_3 є неправильним та таким, що підлягав зміні.

Відповідно до статті 235 Кодексу Законів про Працю України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі орган який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

За п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, то суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Згідно зі статтею 233 Кодексу Законів про Працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так як з матеріалів справи вбачається, що позивачка не звернулася до суду раніше із-за того, що тривав розгляд справи за позовом ФОП ОСОБА_2 до неї про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (за наслідками трудових правовідносин), то за таких обставин суд прийшов до вірного висновку, що позивачці необхідно було поновити строк для звернення до суду, оскільки причина пропуску вказаного строку є поважною.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності зміни рішення в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 14585 грн. та стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 5191 грн. 80 коп.

Також стягнути з ОСОБА_3 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 606 грн. 33 коп.

В решті рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року змінити в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 14585 грн. та стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 5191 грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 606 грн. 33 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: