Справа №585/629/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/810/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

20 вересня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Кононенко О. Ю.,

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С. ,

з участю секретаря судового засідання - Різниченко Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватно-виробничої комерційної фірми «Дива»

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 квітня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватно-виробничої комерційної фірми «Дива» про визнання трудового договору припиненим, зобовязання видати трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и л а:

14 лютого 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши свої вимоги, мотивуючи його тим, що він працював на посаді водія приватно-виробничої комерційної фірми «Дива». 08 серпня 2016 року він направив на адресу відповідача заяву про звільнення з роботи згідно зі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням та про направлення трудової книжки на його поштову адресу, яку відповідач отримав 11 серпня 2016 року. На зазначену заяву він отримав відповідь про неможливість звільнення у звязку із оформленням заяви не у відповідності до вимог чинного законодавства. 10 жовтня 2016 року він звернувся до відповідача з заявою про надання йому довідки про середню заробітну плату за останні два місяці роботи. Відповідач надіслав йому письмову відповідь про неможливість видачі такої довідки. Вважав, що відповідач повинен був звільнити його через два тижні після отримання 11 серпня 2016 року заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, тобто 25 серпня 2016 року. Тому просив визнати припиненим з 25 серпня 2016 року трудовий договір, укладений між ним та Приватно-виробничою комерційною фірмою «Дива», згідно зі ст. 38 КЗпП України (звільнення за власним бажанням). Зобовязати ПВКФ «Дива» внести до його трудової книжки запис про звільнення з роботи з 25 серпня 2016 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) та видати належним чином оформлену трудову книжку. Стягнути з ПВКФ «Дива» на його користь середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку з 25 серпня 2016 року по день ухвалення рішення суду, в розмірі 9430 грн. 96 коп.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано припиненим з 25 серпня 2016 року трудовий договір, укладений між ОСОБА_3 та Приватно-виробничою комерційною фірмою «Дива», згідно зі ст. 38 КЗпП України (звільнення за власним бажанням).

Зобовязано ПВКФ «Дива» внести до трудової книжки ОСОБА_3 запис про звільнення з роботи з 25 серпня 2016 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) та видати ОСОБА_3 належним чином оформлену трудову книжку.

Стягнуто з ПВКФ «Дива» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку з 25 серпня 2016 року по день ухвалення рішення суду, тобто по 05 квітня 2017 року, в розмірі 9430 грн. 96 коп.

Стягнуто з ПВКФ «Дива» на користь ОСОБА_3 судові витрати з оплати правової допомоги в розмірі 1000 грн. та 1280 грн. витрат по оплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ПВКФ «Дива», посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення в частині стягнення з ПВКФ «Дива» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку з 25 серпня 2016 року по день ухвалення рішення суду, тобто по 05 квітня 2017 року в розмірі 9430 грн. 96 коп., скасувати.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції визначав середню заробітну плату відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, що є невірним, оскільки ОСОБА_3 не працював на підприємстві з 20 квітня 2016 року, про що він сам зазначив у своїй позовній заяві, а тому судом, при обчисленні середньої заробітної плати необхідно було застосовувати абзац 4 пункту 2 Порядку.

В іншій частині рішення суду не оскаржується і відповідно до ст. 11, ч. 1 ст. 303 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_5, яка проти скарги заперечувала, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно з наказом № 123-ок, з 01 березня 2012 року ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з ПВКФ «Дива», працюючи на посаді водія (а.с. 47).

08 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив звільнити його з займаної посади водія згідно зі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) та просив надіслати трудову книжку на його поштову адресу (а.с. 12).

Вказану заяву про звільнення директор ПВКФ «Дива» отримав по пошті 11 серпня 2016 року (а.с. 12).

З письмової відповіді директора ПВКФ «Дива» ОСОБА_4 від 26 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 відмовлено у звільненні з займаної посади водія згідно зі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) у звязку з оформленням її не відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, вказано, що позивач повинен зявитися на підприємство, надати пояснення та підтверджуючі документи про причини відсутності на роботі з 20 квітня 2016 року, вирішити питання щодо скасування візи та звільнення з роботи (а.с. 13).

10 жовтня 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив надати довідку про нараховану та невиплачену заробітну плату за квітень 2016 року та довідку-розрахунок за останні два місяці роботи, з визначенням середньомісячної заробітної плати. Вказаний лист відповідач отримав по пошті 17 жовтня 2016 року (а.с. 14-15).

Відповідно до відповіді директора ПВКФ «Дива» ОСОБА_4 № 72 від 15 листопада 2016 року, ОСОБА_3 відмовлено у видачі довідки про нараховану та не виплачену заробітну плату за квітень 2016 року у звязку з тимчасовою відсутністю бухгалтера (а.с. 16).

Згідно з довідкою ПВКФ «Дива» № 23 від 28 березня 2017 року, середня заробітна плата ОСОБА_3 за грудень 2015 року та березень 2016 року становить по 1378 грн. Середньоденна заробітна плата становить 61,24 грн. (а.с. 36).

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість по заробітній платі не була виплачена позивачу в день звільнення з вини відповідача, тому він повинен відшкодувати позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

За правилами ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Суд першої інстанції вірно зясував спірні правовідносини, всебічно встановив обставини, що мають значення для справи відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції вірно виходив з положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України та стягнув на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, навівши детальний розрахунок, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, оскільки така затримка сталася саме з вини відповідача.

Посилання відповідача на те, що при обчисленні середньої заробітної плати суд помилково керувався абзацем 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 19 квітня 2016 року вже звертався до відповідача з заявою про звільнення його з займаної посади водія згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) та просив звільнити його з 20 квітня 2016 року (а.с. 6). Проте, наказ про його звільнення з роботи за згодою сторін так і не був виданий.

Вдруге ОСОБА_3 звернувся до ПВКФ «Дива» з заявою про своє звільнення 08 серпня 2017 року, проте, зазначивши в заяві, звільнити його за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) та просив надіслати на його поштову адресу трудову книжку. Вказану заяву ПВКФ «Дива» отримала 11 серпня 2016 року. Таким чином, позивач повинен був бути звільнений з 25 серпня 2016 року. Проте, наказ про звільнення ОСОБА_3 з 25 серпня 2016 року відповідачем не видавався.

Вбачається, що ОСОБА_3, подавши заяву про своє звільнення з посади водія ще у квітні 2017 року, вважав себе звільненим, так як попередив ПВКФ «Дива» про намір звільнитися. Оскільки наказу про його звільнення у квітні 2017 року так і не було видано, позивач вимушений був вдруге звернутися з відповідною заявою про звільнення, зазначивши іншу підставу звільнення.

Таким чином, суд правильно застосував абзац 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, відповідно до якого, у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата, оскільки ОСОБА_3 не працював з квітня 2016 року не з своєї вини, а з вини роботодавця, котрим в установленому законом порядку не було вирішене питання щодо винесення відповідного наказу про звільнення позивача за його заявою.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, грунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Приватно-виробничої комерційної фірми «Дива» відхилити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і з цього дня може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -