Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарем Рудь Н.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представників відповідача Головного управління

Державної казначейської служби в місті Києві Зеленської А.О.,

Медведєвої Я.С.,

представників відповідача Головного управління

Національної поліції України в місті Києві Руленка Ю.В.,

Сіпуна Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби в місті Києві, Головного управління Національної поліції України в місті Києві про встановлення факту та стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів слідства,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної казначейської служби в місті Києві, Дніпровського районного управління Головного управління Національної поліції України в місті Києві про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів слідства. Свої вимоги мотивував тим, що 01 грудня 2015 року звернувся до Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції України у м. Києві із заявою про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 0002341, заведеному з приводу злочинів, скоєних проти його покійного дідуся ОСОБА_7 Однак слідчим Нежур М.А. не було винесено постанову з приводу звернення позивача у встановлений законом строк. Факт бездіяльності слідчого підтверджується ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року. Такими діями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка виражається в душевних та фізичних стражданнях, відчутті втрати, розчаруванні, порушення звичного способу життя, зневірі в можливості повернути відібрану злочинним шляхом квартиру його покійного дідуся ОСОБА_7, відчутті образи та горя. Моральну шкоду він оцінює в сумі 5 385,00 грн. Просить суд визнати факт бездіяльності слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві щодо не винесення постанови про визнання позивача потерпілим, зобов'язати Головне управління державної казначейської служби у м. Києві виплатити грошову компенсацію за моральну шкоду у розмірі 5 385,00 грн.

Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просить визнати факт бездіяльності слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, щодо виконання визначеного ст.ст. 55, 220 КПК України обов'язку, розгляду заяви про вимогу визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 0002341, за ознаками злочинів, вчинених стосовно майна його померлого діда ОСОБА_7, від 01 грудня 2015 року та винесення на її підставі постанови; визнати факт, що бездіяльністю слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві щодо виконання визначеного ст.ст. 55, 220 КПК України обов'язку, розгляду заяви про вимогу визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 0002341, за ознаками злочинів, вчинених стосовно майна його померлого діда ОСОБА_7, від 01 грудня 2015 року та винесення на її підставі постанови йому завдано моральної шкоди; зобов'язати Головне управління державної казначейської служби у м. Києві виплатити грошову компенсацію за моральну шкоду у розмірі 5 385,00 грн. заподіяну бездіяльністю слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, щодо виконання визначеного ст.ст. 55, 220 КПК України обов'язку, розгляду заяви про вимогу визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 0002341, за ознаками злочинів, вчинених стосовно майна його померлого діда ОСОБА_7, від 01 грудня 2015 року та винесення на її підставі постанови.

13 січня 2017 року ухвалою суду замінено первинного відповідача Дніпровське районне управління Головного управління Національної поліції України в місті Києві належним відповідачем Головним управлінням Національної поліції України в місті Києві.

Позивач підтримав позовні вимоги. Дав пояснення аналогічні викладеним в позовні заяві.

Представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби в місті Києві Зеленська А.О., не визнав позовні вимоги, підтримав письмові заперечення, в яких зазначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної шкоди, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В даному випадку не встановлено неправомірність дій працівників поліції, тому у позивача відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди. Також у випадку доведення вини, шкода повинна стягуватися з рахунків тієї бюджетної організації, яка завдала шкоду, оскільки всі бюджетні організації фінансуються з державного бюджету і кошти на їхніх рахунках є саме державними. Крім цього, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральної шкоди. Просить відмовити в задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби в місті Києві Медведєва Я.С. не визнала позовні вимоги, підтримала письмові заперечення представника Зеленської А.О.

Представника відповідача Головного управління Національної поліції України в місті Києві Руленко Ю.В., не визнав позовні вимоги, підтримав письмові заперечення, в яких зазначено, що Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено винесення постанови про визнання особи потерпілим, для цього достатньо відповідної заяви. Лише у разі не задоволення заяви про визнання особи потерпілим виноситься відповідна постанова, в якій зазначаються підстави відмови визнання особи потерпілим. Також Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди органами досудового розслідування навіть в разі не винесення постанови про визнання особи потерпілим та бездіяльності органів досудового розслідування. Просить відмовити в задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представника відповідача Головного управління Національної поліції України в місті Києві Сіпун Ю.М. не визнала позовні вимоги, підтримала письмові заперечення представника Руленко Ю.В.

Дослідив матеріали справи, суд встановив такі обставини справи.

08 липня 2015 року позивач звернувся до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві із заявою про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 002341.

11 вересня 2015 року листом слідчого відділу Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві повідомлено позивача, що для вирішення питання про визнання його потерпілим йому необхідно з'явитись до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (а.с. 6).

01 грудня 2015 року позивач повторно звернувся до начальника слідчого відділу Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві із заявою про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002341, щодо кримінальних правопорушень, вчинених відносно його діда - ОСОБА_7 (а.с. 53).

10 грудня 2015 року старшим слідчим Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві Нежур М.А. повідомлено позивача про задоволення його клопотання та визнання його потерпілим по кримінальному провадженні унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341 (а.с. 55).

Вважаючи порушеними власні права по строку розгляду вище зазначеного клопотання, позивач звернувся із скаргою на бездіяльність слідчого до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва.

22 грудня 2015 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений Кримінальним процесуальним Кодексом України строку задоволено частково та зобов'язано слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341 вчинити одну з дій передбачених ст. 55 КПК України (визнати потерпілим та ознайомити з правами визначеними КПК України або відмовити у визнанні потерпілим шляхом постановлення умотивованої постанови) за заявою ОСОБА_1 від 01 грудня 2015 року в частинні питання про визнання його потерпілим у цьому кримінальному провадженні в строки визначені ст.ст. 55, 220 КПК України та з урахуванням положень ст. 28 КПК України (а.с. 5).

30 грудня 2015 року позивачу вручена пам'ятка про процесуальні права та обов'язки потерпілого (а.с. 56-57).

Позивач просить визнати факт бездіяльності слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві щодо не винесення постанови про визнання позивача потерпілим.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки у справі, яка переглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалою суду протиправна бездіяльність начальника слідчого відділу в частині невиконання своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України по справі № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зі змісту ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року вбачається, що скарга ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений Кримінальним процесуальним Кодексом України строку задоволено частково. Крім цього, встановлено, що заяву ОСОБА_1 у строки регламентовані статтями КПК України розглянуто не було, тому скарга в даній частині підлягала задоволенню шляхом зобов'язання вчинити певну дію.

Враховуючи те, що скарга подавалась на бездіяльність слідчого, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений Кримінальним процесуальним кодексом України строк, тому часткове її задоволення свідчить про бездіяльність слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341.

Тому з урахуванням викладеного, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання факту бездіяльності слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві щодо не винесення постанови про визнання позивача потерпілим.

Також позивач просив визнати факт, що бездіяльністю слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві щодо не винесення постанови про визнання позивача потерпілим йому завдано моральної шкоди, зобов'язати Головне управління державної казначейської служби у м. Києві виплатити грошову компенсацію за моральну шкоду у розмірі 5 385,00 грн.

Згідно ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Як роз'яснено в п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 383,00 грн., позивач посилався на душевні страждання, які виразились у відчутті втрати, розчаруванні, марності захисту своїх прав, зневірі в можливість повернути відібрану злочинним шляхом квартиру його діда.

На підтвердження заявлених вимог позивачем до матеріалів справи долучено такі документи: копія довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією АВ № 0642975 від 13 лютого 2017 року, що позивач є інвалідом ІІІ групи з 01 лютого 2017 року (а.с. 110); виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного ) хворого ОСОБА_1 від 09 серпня 2016 року про звернення до психіатра в 2003 році. З 2011 року лікування не приймає(а.с. 111); копію обхідного листка МСЕК; та копія індивідуальної програми реабілітації інваліда №166 від 13 лютого 2017 року (а.с. 112, 113-114).

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Виходячи із загальновизнаного принципу презумпції невинуватості слід вважати винуватим слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві, коли його вина буде встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили.

З урахуванням викладеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби в місті Києві, Головного управління Національної поліції України в місті Києві про встановлення факту та стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів слідства слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 19, 56 Конституції України, ст.ст. 2, 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст.10, 11, 60, 79, 81, 88, 197, 209, 212, 213, 214, 215, 223 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби в місті Києві, Головного управління Національної поліції України в місті Києві про встановлення факту та стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів слідства відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 18 вересня 2017 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. У разі якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна