Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів за договором позики від 16 липня 2013 року у розмірі 645 982 грн. 96 коп., судові витрати у сумі 6 890 грн., у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. /а.с. 59-63/

Досліджуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції вважав доведеними обставини стосовно невиконання відповідачем вимог договору, зокрема стосовно зобов'язання повернути позикодавцю гроші у національній валюті у сумі, яка на день повернення буде еквівалентною 52 440, 00 доларам США до 16.01.2015 року, у відповідності до п.2 договору /а.с.8/, вказуючи на те, що оскільки сума позики повернута частково, а вся сума позичальником не повернута у строк до 16.01.2015 року, а тому він має сплатити залишок.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, та відхиляючи доводи апеляційної скарги, щодо того, що предметом договору є грошова одиниця - гривня, колегія суддів апеляційного суду виходила з того, що вони суперечать п. 2 укладеного договору, яким визначено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві гроші у національній валюті України у сумі, яка буде дорівнювати на день повернення та буде еквівалентно 52 440 доларів США. / а.с.8/

Колегією суддів апеляційної інстанції також відхилено доводи апеляційної скарги, що судом неповно з'ясовано обставини справи, та безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача суму, що еквівалентна 25070, 12 доларів США, на підставі наступного.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Правило, встановлене частиною першою статті 533 ЦК України стосується перш за все так званих грошових зобов'язань - зобов'язань, у яких обов'язок хоча б однієї із сторін полягає у сплаті грошей (зокрема, зобов'язання, що виникають з договорів купівлі-продажу, ренти, найму (оренди), підряду тощо). Оскільки відповідно до ст. 99 Конституції грошовою одиницею України є гривня, таке грошове зобов'язання має бути виражене саме у гривнях. Це положення цілком узгоджується з ч. 1 ст. 192 ЦК, згідно якої законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта як засіб платежу (зокрема, за зобов'язаннями) відповідно до ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 цього Кодексу може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (див. коментар до ст. 192, 533 ЦК).

Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент до іноземної валюти.

Її суть полягає в тому, що у разі визначення у договорі грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, сума платежу, що здійснюється у валюті України, визначається за офіційним курсом валют, що встановлюється Національним банком України за результатами біржових торгів на день платежу.

Саме такий правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України № 6-284цс17 від 1 березня 2017 року, який у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування судами.

У відповідності до ч. 3 ст. 19 ЦПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

Так, судом встановлено, що за договором позики грошових коштів від 16 липня 2013 року, засвідченим приватним нотаріусом КМНО Міхірьовою О.А. (номер реєстру 1590) ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 430 000, 00 грн.. Вказана сума є еквівалентною сумі 52 440, 00 доларів США за встановленим сторонами курсом одного долару США, що дорівнював 8,1999 грн. (п.1 договору).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За укладеним між сторонами договором, були передані кошти у розмірі 430 000, 00 грн. Про те, що грошове зобов'язання було виражено у гривнях відповідно до умов ст. 533 ЦК України, зазначено у позовні заяві / а.с.1/.

12 грудня 2014 року, достроково, оскільки кінцевий термін повернення 16.01.2015 р. кошти в сумі 430 000, 00 гривень було повернуто позичальником та зараховано на розрахунковий рахунок НОМЕР_1, отримувач ОСОБА_1, відповідно до п. 4 договору, після чого майже два роки отримувач погоджувалась з такою сумою та її розміром.

У зв'язку з чим, вважаю, що зобов'язання за договором позики ОСОБА_2 виконані у повному обсязі, а позовні вимоги заявлені безпідставно.

Так, відповідно п. 10 Роз'яснень ВАСУ від 12.03.99 р. №02-5/111 визначено, що на підставі ст. 48 ЦК України недійсними можуть визнаватись не тільки операції, що не відповідають Закону, але й операції, які порушують вимоги указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, та інших нормативних актів, зареєстрованих у встановленому законом порядку.

Норма п. 2 укладеного між сторонами договору суперечить п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 р., оскільки фактично сума договору формується в еквіваленті іноземної валюти.

Крім того, вирішуючи питання щодо стягнення грошової суми, понад ту, що визначена у національній валюті - гривні, без урахування зміни курсу іноземної валюти, слід враховувати, що між сторонами відсутня додаткова узгоджена угода про погодження змін щодо істотних умов договору - а саме зазначення його збільшеної ціни в національній валюті - гривні.

Також слід вказати на те, що 16.10.2011 р. вступив в законну силу ЗУ від 22.09.2011 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання /отримання/ споживачам кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Зазначений договір позики грошових коштів укладено за дії заборони надання /отримання/ споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому умови договору про визначення валюти повернення боргу за обмінним курсом в еквіваленті до долара США суперечать ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»

Правова позиція ВССУ від 28.10.2015 р. у справі №6-15224св15.

Крім того, у справі позивачем 21.09.2016 р. було подано заяву про збільшення позовних вимог / а.с.33-34/, де, відповідно до поданого розрахунку станом на 20.09.2016 р. була перерахована сума боргу, неустойки/штрафу, виходячи з курсу долара США станом на 20.09.2016 р., та заявлена нова вимога про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, на обґрунтування чого позивач послалась на п. 3 ч. 1 ст. 611, ст. 625 ЦК України та Аналіз практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві, що був проведений Верховним Судом України.

Суд першої інстанції, постановляючи рішення у справі, в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки /штрафу/ - 405 367, 18 грн. та 3 % річних від простроченої суми -32 599, 95 грн., обґрунтовував це тим, що приймає до уваги викладені відповідачем обставини стосовно визначення ним суми боргу та своєчасність виплати суми, яка була фактично надана йому позивачем / а.с.62/.

Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржила, фактично погодившись з ним.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів в складі суддів Мазурик О.Ф. та Кравець В.А., фактично не врахували та не усунули протиріччя, про яке було заявлено в апеляційній скарзі, стосовно того, що якщо вважати, що борг у розмірі 430 000, 00 грн. було достроково повернуто відповідачем позивачу, шляхом зарахування на розрахунковий рахунок, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосування п. 6 договору позики, відповідно до якого в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю всю суму позики, він зобов'язаний сплатити позикодавцю неустойку /штраф/ у розмірі 30 % від суми позики та задоволеними позовними вимогами судом першої інстанції щодо невиконання відповідачем умов договору, стосовно зобов'язань повернути позикодавцю гроші у національній валюті у сумі, яка на день повернення буде еквівалентною 52 440 доларів США.

При цьому кошти, які були повернуті відповідачем достроково 12.12.2014 р. - 430 000, 00 грн. були зараховані за офіційним курсом НБУ станом на 12.12.2014 р., а різниця стягнута за офіційним курсом НБУ станом на 20.09.2016 р., тобто майже через два роки після повернення коштів.

Враховуючи викладене, по вказаній справі, предметом договору між сторонами були грошові кошти - гривні у розмірі 430 000, 00 грн.

Саме у національній валюті кошти надавались та повертались, шляхом зарахування 12.12.2014 р. на гривневий розрахунковий рахунок.

Визначення ціни договору, відповідно до п. 2, де позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві гроші в національній валюті України в сумі, яка на день повернення буде еквівалентна 52 440 доларів США, є порушенням Постанови КМУ від 18.12.98 р. №1998 «Про удосконалення порядку формування цін».

В даному випадку сторони визначили ціну в гривнях, з одночасним встановленням договором коригування гривневої ціни залежно від зміну курсу іноземної валюти, що суперечить чинному законодавству.

Вказаний договір укладено між двома фізичними особами. У позивач по справі ОСОБА_1 відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг, або реєстрації її як суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності, вказана позика не є позикою громадянина іншої держави.

Норма п. 2 договору, укладеного між сторонами про автоматичне коригування гривні до еквіваленту іноземної валюти є недійсною, оскільки таке коригування суперечить п. 1 Постанови КМУ від 18.12.98 р. №1998, що в широкому розумінні здійснення таких розрахунків суперечить політиці держави щодо стабільності національної грошової одиниці, призводить до необґрунтованого дискримінаційного підвищення цін, провокує розкручування цін, як наслідок призводить до інфляції.

Також слід зазначити, що правовий висновок, на який посилається колегія суддів апеляційної інстанції, що міститься у Постанові Верховного Суду України № 6-284цс17 від 01.03.2017 року стосується іноземної валюти як засобу платежу, яка може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, та можливості сторін визначити у зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Таким чином, вказаний правовий висновок стосується зобов'язань, виражених у валюті.

Зобов'язання за договором позики у справі були здійснені у гривні, визначення її еквіваленту для страхування від інфляційних ризиків, коли предметом договором є позика у гривні, не передбачено, оскільки індекс інфляції визначається Міністерством статистики щомісячно, а не шляхом прив'язки сторонами у договорі гривневої позики до її еквівалента у іноземній валюті.

Таким чином, враховуючи викладене, вважаю, що рішення суду першої інстанції, залишене без змін частиною колегії суддів у складі суддів Мазурик О.Ф. та Кравець В.А. безпідставно, а у задоволенні позову повинно бути відмовлено.

Суддя Апеляційного суду м. Києва Лапчевська О.Ф.