УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк», банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь суму боргу за кредитним договором від 30 січня 2007 року, станом на 14 липня 2015 року в сумі 51594,53 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі НБУ) становить 1133209,51 грн, з урахуванням: основного боргу у розмірі 42907,53 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 942410,39 грн; несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 8687 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 190799,12 грн.

Позов мотивовано тим, що 30 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 59970 доларів США. Згідно п. 3 ч. 1 кредитного договору, за користування кредитними коштами встановлена плаваюча процента ставка 5,49 % + FIDR, де FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому цим договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також в приміщенні банку (як в головному офісі так і в інших установах банку) на інформативних стендах.

6 травня 2008 року між банком та позичальником було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якого, сторони погодили доповнити п. 2.8 кредитного договору підпунктом 2.3.8.

27 березня 2009 року між банком та позичальником було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору відповідно до умов якого, п. 3 частини 1 кредитного договору викладено в новій редакції: пункт 3.2. кредитного договору - на період з 27 березня 2009 року по 26 серпня 2009 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовувалась фіксована процентна ставка у розмірі 7% річних; пункт 3.4 кредитного договору - на період з 27 серпня 2009 року - плаваюча процентна ставка у розмірі 6,05 % + FIDR.

26 жовтня 2009 року між банком та позичальником було укладено додатковий договір №2 до кредитного договору, відповідно до умов якого, п. 3 частини 1 кредитного договору викладено у новій редакції: пункт 3.1. кредитного договору на період з 27 жовтня 2009 року по 29 березня 2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовувалась фіксована процентна ставка в розмірі 10,96 %; пункт 3.2 кредитного договору - на період з 29 березня 2010 року - плаваюча процентна ставка у розмірі 6,52 % + FIDR.

12 квітня 2010 року між банком та позичальником було укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору, відповідно до умов якого, внесено зміни та доповнення до кредитного договору: пункт 2.1.1 - на період з 27 квітня 2010 року по 27 липня 2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовувалась фіксована процентна ставка в розмірі 14,02 %; пункт 2.1.1.1 - на період з 27 липня 2010 року по 27 січня 2011 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовувалась фіксована процентна ставка в розмірі 14,03 %; пункт 2.1.2 - на період з 27 січня 2011 року - плаваюча процентна ставка у розмірі 6,53 % відсотків річних + FIDR.

В забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, між ОСОБА_5 та банком був укладений договір поруки від 30 січня 2007 року, відповідно до якого поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником всіх боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором від 30 січня 2007 року.

У зв'язку з укладанням додаткових договорів до кредитного договору, між банком та позичальником було укладено додаткові договори до договору поруки, а саме: 27 березня 2009 року додатковий договір № 1 до кредитного договору; 26 жовтня 2009 року додатковий договір № 2 до кредитного договору; 12 квітня 2010 року додатковий договір № 3 до кредитного договору.

Пунктом 1.9.1 ч. 2 кредитного договору встановлено, що «незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим Договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3.7. та ст. 3 цього договору) та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору поруки».

Станом на 14 липня 2015 року утворилася заборгованість у вищевказаному розмірі, яку позивач просить стягнути з відповідачів на його користь в солідарному порядку.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали зустрічний позов, в якому просять: визнати недійсним кредитний договір від 30 січня 2007 року, додатковий договір № 1 до кредитного договору від 27 березня 2009 року, додатковий договір № 2 від 26 жовтня 2009 року та додатковий договір № 3 від 12 квітня 2010 року, укладені між ОСОБА_4 та ПАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним договір іпотеки від 30 січня 2007 року; визнати недійсним договір поруки від 30 січня 2007 року, додатковий договір № 1 від 27 березня 2009 року, додатковий договір № 2 від 26 жовтня 2009 року та додатковий договір № 3 від 12 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «ОТП Банк»; зобов'язати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. виключити з реєстру іпотек та заборони відчуження записи про іпотеку та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1.

Зустрічний позов мотивовано тим, що укладений кредитний договір з ПАТ «ОТП Банк» є незаконним, таким що порушує норми цивільного законодавства, не відповідає усім істотним умовам двостороннього правочину. Кредит наданий банком ОСОБА_4 з цільовим призначенням на придбання нерухомого майна та в розумінні п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є споживчим кредитом. Порядок обчислення процентів встановлений оспорюваним кредитним договором дозволяє банку змінювати процентну ставку за кредитом за власним бажанням. Споживач фінансової послуги не може спрогнозувати свої витрати на оплату процентів за користування кредитом. Крім того, що позичальник не має можливості вплинути на формування ставки FIDR, він також обмежений і в способах отримання інформації про неї. Для того щоб сплатити проценти, позичальник повинен кожного разу з'ясовувати їх розмір у відділенні банку. Застосування ставки FIDR для розрахунку процентів за користування кредитом передбачає зміну розміру процентів впродовж всієї дії кредитного договору, при цьому вартість кредитних ресурсів для позичальника буде залежати від волевиявлення інших фізичних осіб - клієнтів банку, що розмістили вільні кошти на строкових депозитах у валюті, тотожній валюті кредиту на строк 360 днів. Такий порядок розрахунку процентів за користування кредитом суперечить нормам чинного законодавства України, зокрема ст. 1056-1 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Крім того, відповідно до п. 3.8 Правил, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладання кредитного договору попередити позичальника, що він несе валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Однак всупереч вказаній нормі права банк не попередив позичальника про те, що він несе валютні ризики.

Посилаючись на наведене, позивачі за зустрічним позовом посилаються на те, що при підписанні кредитного договору та додаткових договорів до нього сторонами не було досягнуто згоди, щодо істотних умов кредитного договору, зокрема: не визначено належним чином річна відсоткова ставка за кредитом; не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту).

Згідно доводів зустрічного позову банк, встановивши завищений розмір процентів, в ході виконання кредитного договору збільшив страхові платежі та змінивши умови щодо строку та порядку погашення кредиту, порушив принцип добросовісності, розумності та справедливості щодо споживача. Під час укладення кредитного договору від 30 січня 2007 року відповідач (банк) приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення позичальником свідомого вибору схеми кредитування та вказав у договорі занижені значення показників істотних умов договору щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення здорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку позичальник сплатив би відповідачу по закінченню дії кредитного договору. Більш того, додатковими договорами банк фактично змінив умови укладеного кредитного договору.

Оскільки, кредитний договір розроблявся саме банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважають, що відповідальність щодо його змісту повністю покладається на відповідача. З викладених підстав вважають, що укладений між сторонами кредитний договір та додаткові договори до кредитного договору необхідно визнати недійсними. Наполягають на тому, що згідно із ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року, позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 30 січня 2007 року станом на 14 липня 2015 року у розмірі 51 594,53 доларів США, що еквівалентно 1 378 797,21 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 42 907,53 доларів США, що еквівалентно 1 146 648,35 грн; заборгованість за відсотками у розмірі 8 687 доларів США, що еквівалентно 232 148,86 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 1 872 грн з кожного.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки відмовлено.

ОСОБА_4, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення зустрічного позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 59 970 доларів США.

Згідно п.3 ч.1 кредитного договору за користування кредитними коштами встановлена плаваюча процентна ставка 5,49% + FIDR.

6 травня 2008 року між банком та позичальником було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якого сторони погодили доповнити п.2.8 кредитного договору пунктом 2.3.8.

27 березня 2009 року, 26 жовтня 2009 року, 12 квітня 2010 року між банком та позичальником було укладено додаткові договори відповідно №№ 1, 2, 3 в яких було викладено в новій редакції, внесено зміни та доповнення стосовно фіксованої процентної ставки та плаваючої процентної ставки.

30 січня 2007 року між ОСОБА_5 та банком був укладений договір поруки.

У зв'язку із укладанням додаткових договорів до кредитного договору, між банком та позичальником було укладено додаткові договори до договору поруки: 27 березня 2009 року договір № 1; 26 жовтня 2009 року додатковий договір № 2; 12 квітня 2010 року додатковий договір № 3.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальниклові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовичми ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Частиною 1 ст.553, ч.1 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З урахуванням наведених норм, встановивши обставини щодо неналежного виконання кредитних зобов'язань відповідачами та виникнення з цих підстав заборгованості по кредитному договору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку заборгованості, яка станом на 14 липня 2015 року складала 51 594,53 доларів США, що еквівалентно - 1 133 209,51 грн, а саме: заборгованість по кредитному договору - 42 907,53 доларів США, що еквівалентно 942 410,39 грн; несплачені відсотки за користування кредитом - 8 687 доларів США, що еквівалентно 190 799,12 грн.

Щодо вимог зустрічного позову суди попередніх інстанцій правильно виходили з наступного.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів, зокрема, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка + FIDR, що формується на основі процентних ставок за строковими депозитами для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти.

У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 360 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки.

За таких обставин та з урахуванням умов кредитного договору суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору, тому положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, у зв'язку із чим, підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними відсутні.

Відхиляючи доводи позивачів за зустрічним позовом суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. А тому після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, і до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним судом України у постанові № 6-511цсІ5 від 11 листопада 2015 року, яка, згідно вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
В.С. Висоцька
І.М. Фаловська