Провадження №22-ц/784/1229/17
Справа номер 475/1090/16-ц
Провадження номер 22-ц/784/1229/17 Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

без участі сторін, належно повідомлених про час і місце слухання справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області

від 24 березня 2017 року,

ухвалене за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року Банк пред'явив до суду зазначений позов, який обґрунтував наступним.

13 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит в сумі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконує, Банк просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором станом на 30 листопада 2016 року в сумі 13 898 грн.33 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4770 грн.04 коп., заборгованості по процентах в сумі 7990 грн.27 коп. та штрафи в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 638 грн.02 коп. (процентна складова).

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_3 вказувала, що кредитний договір із банком не укладала, а кредитну картку не отримувала. Крім того, відповідач просила застосувати позовну давність, а у випадку її незастосування ч.3 ст.551 ЦК України, зменшивши неустойку на 99%. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила у задоволенні позову Банку відмовити.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Банк подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку, суд першої інстанції виходив з того, що він є недоведеним.

Проте, з таким висновком суду неможна погодитися, з огляду на таке.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.1048 ЦК України проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

В разі порушення зобовязання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Ст.ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

З матеріалів справи вбачається, що 13 серпня 2013 року між Банком та ОСОБА_3 укладено договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами складає між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 договір про надання банківських послуг. Згідно вказаного договору відповідач отримала зарплатну та кредитну платіжні картки. Ліміт платіжної кредитної картки «Універсальна» №638909 склав 5000 грн. Строк дії картки до 30 травня 2017 року. Обумовлені проценти склали 30% на рік. Зазначене підтверджується заявою, довідками, фотографіями та письмовими поясненнями позивача (а.с.8, 73-81).

14 липня 2014 року відповідач переоформила існуючу кредитну картку на кредитну картку №887569 зі строком дії до 30 червня 2018 року.

З 01 вересня 2014 року проценти за договором склали 34,80 % на рік, а з 01 квітня 2015 року 43,20% на рік.

Згідно з випискою по рахунку та розрахунком заборгованості відповідач була обізнана про збільшення процентної ставки, оскільки здійснювала погашення заборгованості в тому числі через сервіс Банку «Приват 24», який містить дані про процентні ставки за договором та дату їх введення. Протягом всього часу не зверталася до Банку з запереченнями з цього приводу, оскільки матеріали справи такого не містять.

Останні погашення боргу за договором ОСОБА_3 здійснено 09 вересня 2015 року в сумі 1000 грн. та 03 лютого 2016 року в сумі 18 грн. 79 коп.

Згідно з розрахунком заборгованості та випискою з рахунку відповідача, вона неодноразово користувалася кредитними коштами, які знаходилися на кредитному рахунку, який обслуговувався кредитною платіжною карткою, в тому числі здійснювала поповнення рахунку номера мобільного телефону +66, який зазначила в кредитному договорі як свій номер телефону.

З наданого позивачем розрахунку та виписки по рахунку ОСОБА_3 випливає, що у звязку з порушенням нею умов кредитного договору станом на 30 листопада 2016 року утворилась заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4770 грн.04 коп., заборгованості по процентах в сумі 7990 грн.27 коп. та штрафів в сумі 1138 грн.02 коп. (а.с.6-7, 73-77).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову Банку є неправильним.

Банк належними та допустимими доказами довів факт укладання з відповідачем кредитного договору, отримання нею коштів та порушення умов кредитного договору щодо погашення кредитної заборгованості на суму, зазначену у розрахунку.

За такого, колегія суддів вважає, що є підстави для задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі, а тому рішення районного суду на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за кредитним договором від 13 серпня 2013 року станом на 30 листопада 2016 року в сумі 13 898 грн.33 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4770 грн.04 коп., заборгованості по процентах в сумі 7990 грн.27 коп. та штрафів в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 638 грн.02 коп. (процентна складова).

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування до неустойки ч.3 ст.551 ЦК України, оскільки її розмір не перевищує розміру збитків.

Що ж стосується застосування позовної давності, то на думку колегії суддів це є безпідставним, тому що Банком її не пропущено. Відповідач у 2013 році здійснювала погашення заборгованості, перериваючи перебіг позовної давності. А за інший період про це не може йти мови, тому що трирічний строк позовної давності на момент звернення Банку до суду не сплив.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано, то відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь Банку підлягає стягненню 2893 грн.80 коп. судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» станом на 30 листопада 2016 року заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2013 року в сумі 13 898 грн.33 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4 770 грн.04 коп., заборгованості по процентах в сумі 7 990 грн.27 коп. та штрафів в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 638 грн. 02 коп. (процентна складова), а також судовий збір у сумі 2893 грн.80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку.

Головуючий: Судді: