Справа № 369/630/17 Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/4288/17 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 38 19.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

19 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петченка Юрія Арсентійовича, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряна Богданівна, про визнання постанов нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій незаконними, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася з вищезазначеним позовом посилаючись на те, ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її чоловік та батько малолітнього ОСОБА_3, - ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_6, у зв"язку з чим на підставі її заяви про прийняття спадщини приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петченко Ю.А. було заведено спадкову справу. Звернулась також із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, яке є спільною сумісною власністю, свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого, а також із заявою, поданою в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого.

За результатами розгляду вказаних заяв 22 листопада 2016 року відповідачем було надано їй дві тотожні за своїм змістом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії в зв'язку з тим, що правовстановлюючі документи містять дописки та виправлення, які позивач просила визнати незаконними та зобов"язати нотаріуса видати на її ім"я свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя та видати неповнолітньому ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року його батька ОСОБА_6.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач в своїй апеляційній скарзі посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апелційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції ці вимоги закону у повному обсязі виконано.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

За правилами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно вимог ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно вимог ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праі власності є спільною сумісною власністю. Суб"єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім"ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого Виконавчим комітетом Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 вересня 2015 року. Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на належне йому за життя майно, і 01 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петченка Ю.А. про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_6.

Згідно наявного в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві вбачається, що з 25 березня 2009 року ОСОБА_6 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі в подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 14 квітня 2009 року. 01 березня 2016 року ОСОБА_2, яка діє, як законний представник малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, звернулась із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петченка Ю.А. про про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 листопада 2016 року приватним ноаріусом Київського міського нотаріального округу Петченко Ю.А. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім"я малолітньго ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, на частини жилого будинку АДРЕСА_1, та частини земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року його батька ОСОБА_6.

В постанові нотаріусом зазначено, що видача свідоцтв про право на спадщину за законом не може бути вчинена з наступних підстав, а саме:

1) законним представником ОСОБА_2 подано Договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями (домоволодіння), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех З.Б. 11 серпня 2012 року за реєстровим № 2747, згідно якого 1/3 частинав житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, належала померлому ОСОБА_6, право власності за цим Договором зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 вересня 2015 року.

Після п. 1.4. зазначеного договору нотаріусом Пелех З.Б. зроблено дописку: "Земельну ділянку покупець приймає у власність (підпис нотаріуса, печатка нотаріуса), виправлення читати, як "Земельну ділянку Покупець приймає у власність". Цю дописку зроблено нортаріусом після державної реєстрації права власності за цим договором у ДРРП, а саме після 09 вересня 2015 року, тобто більш ніж через три роки після посвідчення договору, що підтверджується наявністю сканкопії правовстановлюючого документа у ДРРП від 09 вересня 2015 року, на якій ці дописки відсутні.

Нотаріус вважав, що вчиненням цієї дописки, яка не відповідає дійсності, грубо порушено вимоги чинного законодавства та зіпсовано правовстановлюючий документ (який виданий в одному примірнику трьом співвласникам), адже ніякого переходу права власності на земельну ділянку за цим документом не відбулося, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 11693809 від 11 серпня 2012 року про реєстрацію зазначеного Договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, в якому жодним чином не згадується про перехід права власності на земельну ділянку.

Такі дії нотаріус вважав спробою підмінити цією допискою договір про відчуження земельної ділянки, який насправді не було укладено в 2012 році і не укладено на сьогоднішній день.

В ч. 3 ст. 47 Закону України "Про нотаріат" зазначено, що для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства;

2) законним представником ОСОБА_2 подано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, цільове признвачення-для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0754 га, кадастровий номер НОМЕР_5, виданий 16 вересня 2006 року на ім"я ОСОБА_7, на якому нотаріусом Пелех З.Б. зроблено відмітку про перехід права власності на цю земельну ділянку з посиланням на вищезазначений Договір купівлі-продажу житлового будинку від 11 серпня 2012 року за реєстровим № 2747, що не відповідає дійсності. Зазначену відмітку на державному акті вочевидь зроблено також після 09 вересня 2015 року. Право власності на всю зазначену земельну ділянку на сьогоднішній день, за даними Публічної кадастрової карти України, належить ОСОБА_7. Таким чином, зазначена земельна ділянка (частина її) ніколи не належала померлому ОСОБА_6, а відтак не може бути включена до складу спадкового майна.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петченко Ю.А. відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, яке є спільною сумісною власністю, згідно ст. 368 ЦК України та ст. 63 Сімейного кодексу України та свідоцтва про право на спадщину за законом на ім"я ОСОБА_2 на частини житлового будинку АДРЕСА_1 та частини земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року її чоловіка ОСОБА_6.

В постанові нотаріус вважав, що вказана нотаріальна дія, а саме видача свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, яке є спільною сумісною власністю, згідно ст. 368 ЦК України та ст. 63 СК України та свідоцтва про право на спадщину за законом не може бути вчинена з натупних підстав:

1) ОСОБА_2 подано Договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями (домоволодіння), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех З.Б. 11 серпня 2012 року за реєстровим № 2747, згідно якого 1/3 частина житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, належала померлому ОСОБА_6, право власності за цим Договором зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 вересня 2015 року.

Після п. 1.4. зазначеного договору нотаріусом Пелех З.Б. зроблено дописку: "Земельну ділянку покупець приймає у власність. (підпис нотаріуса, печатка нотаріуса), Виправлення читати, як "Земельну ділянку Покупець приймає у власність". Цю дописку зроблено нортаріусом після державної реєстрації права власності за цим договором у ДРРП, а саме після 09 вересня 2015 року, тобто більш ніж через три роки після посвідчення договору, що підтверджується наявністю сканкопії правовстановлюючого документа у ДРРП від 09 вересня 2015 року, на якій ці дописки відсутні. Нотаріус вважав, що вчиненням цієї дописки, яка не відповідає дійсності, грубо порушено вимоги чинного законодавства та зіпсовано правовстановлюючий документ (який виданий в одному примірнику трьом співвласникам), адже ніякого переходу права власності на земельну ділянку за цим документом не відбулося, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 11693809 від 11 серпня 2012 року про реєстрацію зазначеного Договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, в якому жодним чином не згадується про перехід права власності на земельну ділянку.

Такі дії нотаріус вважав спробою підмінити цією допискою договір про відчуження земельної ділянки, який всупереч вимогам ст. 377 ЦК України, насправді не було укладено в 2012 році і не укладено на сьогоднішній день.

В ч. 3 ст. 47 Закону України "Про нотаріат" зазначено, що для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства;

2) ОСОБА_2 подано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, виданий 16 вересня 2006 року на ім"я ОСОБА_7, на якому нотаріусом Пелех З.Б. зроблено відмітку про перехід права власності на цю земельну ділянку з посиланням на вищезазначений Договір купівлі-продажу житлового будинку від 11 серпня 2012 року за реєстровим № 2747, що не відповідає дійсності. Зазначену відмітку на державному акті вочевидь зроблено також після 09 вересня 2015 року. Право власності на всю зазначену земельну ділянку на сьогоднішній день, за даними Публічної кадастрової карти України, належить ОСОБА_7. Таким чином, зазначена земельна ділянка (частина її) ніколи не належала померлому ОСОБА_6, а відтак не може бути включена до складу спадкового майна.

Дані обставини підтверджуються копією Спадкової справи № 04/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6. наданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петченко Юрієм Арсентійовичем.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 47 Закону України "Про нотаріат" для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Петченко Ю.А. позивачем ОСОБА_2 було надано правовстановлюючі документи-Договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будіввлями (домоволодіння), і Державний акт на право власності на земельну ділянку, які не відповідають вимогам законодавства, що унеможливило нотаріусом вчинити нотаріальні дії і видати свідоцтва про право на спадщину за законом.

З матеріалів справи вбачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех З.Б. зроблено виправлення у тексті договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями (домоволодіння). А саме у п. 1.4. договору, де вказано, що "Земельну ділянку покупець приймає у власність. Виправлення читати як "земельну ділянку покупець приймає у власність.

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Нотаріусом же договір купівлі-продажу земельної ділянки не посвідчувався.

В порушення вимог п. 3 Порядку здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2009 року № 439, який діяв на момент вчинення нотаріальної дії, нотаріусом проставлено відмітку на Державному акті про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 про перехід права власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_8 без посвідчення цивільно-правового договору про відчуження вищевказаної земельної ділянки.

В порушення абзацу другого п. 6.12. Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22 грудня 2010 року № 3253/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613, нотаріусом Пелех З.Б. внесено зміни до договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями (домоволодіння).

Приватним нотаріусом Пелех З.Б. 11 серпня 2012 року за реєстровими № № 2738, 2732 на заявах було засвідчено справжність підписів ОСОБА_2 і ОСОБА_9 про надання згоди ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, на купівлю 1/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями (домоволодіння). На заяві від 11 серпня 2012 року за реєстровим № 2732 підпис проставлено ОСОБА_11.

Також в порушення п. 7.3.1. Правил приватний нотаріус Пелех З.Б. в графі 4 реєстру для реєстрації нотаріальних дій посилається на відповідний запис, указавши тільки номер за Реєстром без дати запису, а також в порушення п. 7.22 Правил нотаріус в графі 3 Реєстру зазначила прізвище, ім"я та по батькові покупців без зазначення місця їх проживання, посилаючись на "дивитись реєстровий №".

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_2 не довела належним чином позовні вимоги і не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому дане рішення є законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: