УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Третя Криворізька державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що їй та її сину ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві спільної власності у рівних частках належала квартира АДРЕСА_1.

2 жовтня 2007 року між нею і ОСОБА_7 було оформлено договір довічного утримання, яким передбачено перехід Ѕ частки спірної квартири, що їй належала, у власність сина після її смерті.

Однак після смерті ОСОБА_7 виявилося, що насправді між ними був укладений договір дарування і квартира, яка є єдиним місцем її проживання, їй не належить.

Враховуючи те, що в момент укладення договору вона була людиною похилого віку, погано чула прочитане, і помилялася щодо правової природи договору, просила визнати недійсним указаний правочин і визнати за нею право власності на половину спірної квартири.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 5 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 5 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4

Визнано недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладений 2 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, яка складається із двох кімнат житловою площею 26, 55 кв.м, у тому числі 1-а кімната - 9,50 кв.м, 2-га кімната - 17,05 кв.м., кухні площею 5,84 кв.м., ванної кімнати - 2, 84 кв.м., коридору - 6,10 кв.м, вбудованої шафи - 0,99 кв.м, балкону - 0,8 кв.м.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 203, 215, 229, 293, 717 ЦК України, належним чином оцінивши подані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що позивачка є людиною похилого віку - на момент укладення правочину їй виповнилося 80 років, є інвалідом І групи, за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилась на передачу своєї частини квартири, яка є її єдиним житлом, у власність сина лише за умови її довічного утримання, та укладаючи оспорюваний правочин, помилялась щодо його правової природи.

Суд також врахував, що після укладення договору з 2007 року вона постійно проживає у спірній квартирі.

Колегія погоджується з таким висновком, який узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року № 6-372 цс 16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд із урахуванням встановлених обставин справи дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
С.Ф. Хопта С.П. Штелик