Справа № 591/6757/16-ц
Провадження № 2/591/743/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 березня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:
головуючого судді Кривцової Г.В.
при секретарі Кальченко М.В.
з участю представника позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми цивільну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -
16.12.2016 року позивач ФОП ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який обґрунтовувала наступним. Вказує, що здійснює торгівлю продуктами харчування. 21.07.2014 року вона уклала трудовий договір з ОСОБА_4, як продавцем-консультантом. Під час роботи відповідач неодноразово брала без дозволу грошові кошти з каси кіоску, а саме: 07.06.2016 року суму 7190 грн., а 20.06.2016 року суму 3054 грн. При виявленні цих фактів відповідачу було запропоновано внести кошти до каси. 09.06.2016 року відповідач внесла 500 грн., 04.07.2016 року 2400 грн., що підтверджується письмовими заявами. 31.09.2016 року при проведення інвентаризації була виявлена недостача коштів на суму 2939,15 грн. 19.09.2016 року позивач подала заяву до правоохоронних органів про скоєння злочину привласнення грошових коштів з каси кіоску. В своїх пояснення поліції відповідач визнала борг. Всього відповідач незаконно привласнила грошові кошти з каси кіоску на загальну суму 7763,45 грн., які зобовязалась повернути позивачу, про що склала розписку. 12.09.2016 року трудовий договір між сторонами розірвано, знято з реєстрації 27.09.2016 року. 27.09.2016 року отримано висновок про відмову відкриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4, так як відносини носять цивільно-правовий характер.
Посилаючись за ст. 130 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача кошти в сумі 7783,45 грн. та судовий збір.
В судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, не заперечували проти розгляду справи в заочному порядку. Пояснили, що дійсно частину коштів, вказаних в розписці та пояснювальній записці, ОСОБА_4 повернула особисто, її розписками підтверджується залишок суми боргу 4844 грн., а суму недостачі 2939,45 грн. підтверджує акт інвентаризації від 31.08.2016 року.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, повідомлялась належним чином в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання, заперечень на позов не подала, заяв про відкладення розгляду справи від неї не надходило.
Зі згоди представників позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у трудових відносинах з 21.07.2014 року по 12.09.2016 року, що підтверджується трудовим договором (а.с.8).
Так ч. 1 ст. 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.
Судом встановлено, що 07 червня 2016 року відповідач ОСОБА_4 надала розписку про те, що без дозволу власника з каси кіоску взяла суму у розмірі 7190,00 грн., яку зобовязалася повернути на протязі трьох місяців (а.с.17).
Як вбачається з відміток на даній розписці, з вказаної суми відповідач ОСОБА_4 повернула позивачу суми 500 грн. та 2500 грн. (а.с.17), що підвередили представники позивача в судовому засіданні.
Крім того, з наданої суду копії пояснювальної ОСОБА_4, датованої 20 червня 2016 року, встановлено, що ОСОБА_4 визнала, що без дозволу власника з каси кіоску взяла кошти у розмірі 3054,00 грн.(а.с.15).
Як наслідок, позивач ОСОБА_3 видала наказ, яким зобовязала ОСОБА_4 повернути кошти в сумі 3054,00 грн. в строк до 05 липня 2016 року (а.с.13).
04 липня 2016 року ОСОБА_4 повернула частину суми вказаного боргу в розмірі 2400,00 грн., зазначивши, що сума боргу, що залишилася складає 654 грн. (а.с.16).
Судом встановлено, що 31 серпня 2016 року власником було проведено інвентаризацію наявного в кіоску товару та виявлено недостачу у розмірі 2939,45 грн. Відповідальність за недостачу було покладено на продавця ОСОБА_4, оскільки доступ до товару був лише у неї про що було складено відповідний акт (а.с.14).
Однак, як вбачається і з даного акту інвентаризації, ОСОБА_4 відмовилась повертати вказані кошти в сумі 2939,45 грн., акт вона не підписувала, а в ході проведення перевірки органами поліції вказаний борг ОСОБА_4 також не визнавала, визнавала лише борги за попередніми своїми розписками (а.с.14, 10).
Так, ст. 134 КЗпП України визначено вичерпний перелік законних підстав повної матеріальної відповідальністі, яку несуть працівники за заподіяння з їх вини підприємству, установі, організації шкоди, в тому числі і у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.
Однак в судовому засіданні встановлено, що між роботодавцем та найманим працівником ОСОБА_4 договір про повну матеріальну відповідальність, як визначено ст. 135-1 КЗпП України, не укладався.
Судом встановлено, що 19.09.2016 року представник ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернулась з заявою про привласнення продавцем ОСОБА_4 грошей з каси кіоску на суму 7783,45 грн. (а.с.11), за результатами даної перевірки було складено висновок (а.с.10), та повідомлено, що відсутні дані, які б вказували на наявність кримінального правопорушення (а.с. 12).
Сама ОСОБА_4 під час проведення перевірки працівникам поліції пояснила, що дійсно двічі, без дозволу власника, з каси кіоску брала кошти в сумах 7190,00 грн. та 3054,00 грн., про що надала дві розписки роботодавцю. За усною домовленістю борг вона повертає частинами, за першою розпискою повернуто 3500,00 грн. за другою - 2400,00 грн. Перевіркою встановлено, що про повернення боргу ОСОБА_4 свідчать записи на розписках, зроблені рукою ОСОБА_1
В своїх поясненнях працівникам поліції відповідач вказала, що вважає, що її сума боргу перед роботодавцем становить 4314,00 грн., а не 7763,45 грн. та вказала, що крім боргу зазначеного в розписках більше ніяких коштів з каси не брала.
Суд вважає, що в даному випадку до правовідносин слід застосувати норми ст. 1166 ЦК України, щодо відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними діями, в повному обсязі винною особою, яка її завдала.
У відповідності до умов розписки від 07 червня 2016 року (а.с.17) відповідач зобовязалася своєчасно повернути суму боргу, яка складала 7190,00 год. на протязі трьох місяців, однак вказану суму в повному розмірі не повернула, а повернула лише суми 500 грн. та 2500 грн. (а.с.17). Залишок боргу за розпискою від 07 червня 2016 року склав 4190,00грн.
Даний факт сторонами не оспорюється.
Крім того, з пояснювальної записки ОСОБА_4, поданої на імя позивача 20 червня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_4 вилучила з каси кіоску 3054,00 грн., при цьому 07 липня 2016 року з вказаної суми відповідач повернула 2400,00 грн., та зобовязалася в строк до 13 липня 2016 року повернути решту суми - 654,00 грн., про що надала відповідну розписку. (а.с.16).
Даний факт сторонами також не оспорюється.
Взяті на себе зобовязання відповідач у визначений час не виконала належним чином, на день звернення з позовом до суду - 16 грудня 2016 року.
Так як в судовому засіданні доведена сума залишку заборгованості ОСОБА_4 перед ФОП ОСОБА_3 у розмірі 4844,00 гривень, яка обґрунтована документально, та вказана сума і підлягає стягненню з відповідача.
Доказів того, що саме ОСОБА_4 причетна до недостачі, яку було виявлено 31 серпня 2016 року в кіоску розташованому на ринку 9-го мікрорайону в м. Суми, в розумінні ст. 57-61 ЦПК України, суду надано не було, а сама відповідач суму, визначену в акті інвентаризації, не визнала (а.с.9).
Сума недостачі, визначена в акті інвентаризації, стягненню не підлягає, оскільки в судовому засіданні дана не знайшла свого підтвердження, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.
Вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь судового збору підлягають задоволенню, згідно положень ст. 84, 88 ЦПК України, і сума судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 551,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,
Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 4844 грн. та судовий збір в сумі 551,20 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Зарічним районним судом м. Суми за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до Зарічного районного суду м. Суми протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач може оскаржити рішення суду до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду, а у разі відсутності особи у судовому засіданні з дня отримання копії рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено в пятиденний строк з дня закінчення розгляду справи.

Суддя Зарічного районного суду м. Суми (підпис) Г.В. Кривцова