Справа № 761/9864/16-ц
Провадження № 2/761/597/2017
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Бондарю В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дружину, -

В С Т А Н О В И В
ОСОБА_1 (далі - Позивач) 14 березня 2016 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач) про стягнення аліментів на дружину.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між нею та Відповідачем 11 липня 1998 було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову. Зазначає, що з 31 серпня 2015 року по теперішній час вона ніде не працює, оскільки має ряд загальних захворювань, зокрема, посттравматичний правосторонній кохлеоневрит (глухота, зниження слуху) травматична енцефалопатія. Зауважила, що вказані захворювання спричинені перенесеною нею у серпні 1999 року закритою черепно-мозковою травмою в виді лінійного перелому лобної кістки з переходом на задню черепну ямку, струсом головного мозку з лікворною дисциркуляцією, атено-невротичний синдром, правосторонній, посттравматичний кохлеоневрит, правостороння невралгія тройничного нерву. Зазначає, що будь-яких доходів вона не має, тому її матеріальне становище є вкрай нужденним та вона потребує матеріальної допомоги.

У судовому засіданні Позивач підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити. Зазначила, що шлюб між нею та Відповідачем розірвано у листопаді 2016 року. Також повідомила, що вказані у позові травми вона отримала через те, що в свій час заступилася за Відповідача, який став об`єктом нападу з боку сторонніх осіб. Зазначила також, що хвороби загострилися через стресовий стан, у зв`язку із процесом розлучення. Зауважила, що у 2016 році вона вживала заходів щодо встановлення інвалідності, проте, через брак коштів, не змогла оплатити необхідні для цього лабораторні та інші дослідження, які є платними. При цьому зазначила, що у сприянні проходження таких обстежень у госпіталі Служби безпеки України, за місцем роботи Відповідача (підполковника СБУ), останній їй відмовив, через її статус колишньої дружини. Вказала, що вона займалася пошуками роботи, проте, через стан здоров`я (глухота на одне вухо та третій ступінь глухоти на друге вухо) позбавляє її можливості працювати в інтернет-магазині, де необхідною умовою для роботи є спілкування по телефону. Зауважила, що через стан здоров`я вона не змогла продовжити роботу за контрактом на посаді доцента у Національному аерокосмічному університеті ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут». Також зауважила, що її батьки померли.

Представник Відповідача, у судовому засіданні, посилаючись на відповідні норми діючого сімейного законодавства та на відповідний правовий висновок Верховного Суду України, заперечувала щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Зокрема зауважила, що на її думку, у Позивача відсутні підстави для отримання аліментів, оскільки вона не знаходиться у статусі непрацездатної особи. Крім того, зауважила, що Позивач не надала доказів щодо наявності у неї інвалідності.

Вислухавши пояснення Позивача та представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 11 липня 1998 року між сторонами було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_1 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

Згідно ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року у справі N 6-3066цс15, за положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 75 СК України, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.
Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.
Таким чином право на утримання (аліменти) має особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Суд вважає за необхідне у даній справі відступити від вказаної правової позиції з одночасним наведенням наступних мотивів.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Рішенням Конституційного Суду України (далі - КСУ) N 15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) зазначено: "Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї, тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі, обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права".

Рішенням Конституційного суду України від 02.11.2004р. № 15-рп-2004 у справі № 1-33/2004 (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що «справедливість одна з основних засад права є вирішальною у визначенні права як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Як правило, справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в однаковому юридичному масштабі поведінки і в пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню».

За змістом Статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Принцип справедливості порушується там, де національні суди ігнорують визначену, відповідну і важливу думку, висловлену заявником (рішення у справах «Проніна проти України» від 18.07.2006 № 63566/00, §25, та «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 № 42310/04, §280).
Як вбачається із матеріалів справи, пред`явивши позов, Позивач зазначає, що внаслідок отриманих нею у 1999 році тяжких травм, вона зазнала значної втрати здоров`я. Так, відповідно до консультативного висновку від 19.07.2016, їй встановлено діагноз хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість справа глухота п`ятого ступеню, зліва прогресуюча приглухуватість третього ступеня. При цьому у судовому засіданні вона зауважила, що крім Відповідача та молодшої сестри, інших близьких осіб чи родичів, до яких вона мала б змогу звернутись по допомогу, у неї немає, її батьки померли. Зауважила, що через погіршення стану здоров`я, вона не змогла продовжити дію контракту із Національним аерокосмічним університетом ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут», у якому вона обіймала посаду доцента, у зв`язку з чим, згідно наказу від 25 серпня 2015 року, звільнилася за власним бажанням. Крім того, також зауважила, що вона намагалася працевлаштуватися в інтернет-магазин, проте, через вади слуху, працювати не змогла. На закиди з боку представника Відповідача у судовому засіданні щодо відсутності встановленої групи інвалідності, Позивач зауважила, що як колишня дружина Відповідача, на даний час вона позбавлена права отримувати медичне обслуговування за місцем роботи Відповідача і, що для оформлення інвалідності, необхідно пройти відповідні лабораторні та інші дослідження, які є платними, та на які на даний час у неї кошти відсутні. При цьому Позивач зауважила, що вона навіть змушена була продавати свій одяг, щоб вижити. Як вбачається із матеріалів справи, останній запис у трудовій книжці, виданій на ім`я Позивача, міститься за серпень 2015 року про її звільнення з посади доцента. Із наданої державною податковою інспекцією інформації вбачається, що у період із 01.10.2015 по 30.09.2016 доходи у Позивача відсутні.
Отже, суд дійшов до висновку, що на день звернення до суду із даним позовом, становище Позивача було нужденним та вона є такою, що потребує матеріальної допомоги.
Частиною 4 ст. 75 Сімейного кодексу України встановлені чіткі критерії, за якими можливо визначити коло осіб, які вважаються такими, що потребують матеріальної допомоги. Зокрема, заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи таких осіб не забезпечують їм прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Аналізуючи викладене, можна стверджувати що Сімейним кодексом України встановлено загальні правила щодо взаємного утримання подружжя. Так, право на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів, який включає, зокрема, непрацездатність; потребу в матеріальній допомозі (нужденність) та спроможність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. Проте, на відміну від права на утримання, саме ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України встановлено право одного із подружжя на матеріальну допомогу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Суму прожиткового мінімуму на 2017 рік на одну особу в розрахунку на місяць встановлено Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" та для осіб, які втратили працездатність, він становить:
з 1 січня 2017 року - 1544 гривні, з 1 травня - 1624 гривні, з 1 грудня - 1700 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення:
дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні;
дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень;
працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, з 1 травня - 1684 гривні, з 1 грудня - 1762 гривні;
осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривень.
Із законодавчого визначення прожиткового мінімуму випливає, що такої вартісної величини достатньо у разі нормального розвитку подій, тому у визначенні йдеться про збереження здоров`я, мінімальний набір товарів і послуг, задоволення основних потреб. Однак, Позивач в силу стану здоров`я є особою, яка окрім задоволення звичайних потреб, змушена здійснювати витрати на відновлення здоров`я, лікування, тощо, з тим, щоб наблизити своє життя до нормального. Тому норма ч. 4 ст. 75 СК України не дозволяє врахувати всі особливості конкретної життєвої ситуації. Фактично повноваження суду у визначенні факту потреби у матеріальній допомозі законодавцем зведено до перевірки наявності статусу непрацездатної особи, обчислення розміру заробітної плати, пенсії, доходів від використання майна, інших доходів особи і визначення їх співвідношення із прожитковим мінімумом.
Проте такий формальний підхід до вирішення даного спору з урахуванням правового висновку, призведе до явного та очевидного несправедливого судового рішення. Вказане, на думку суду, буде порушувати ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Враховуючи моральні засади суспільства, які передбачають взаємну турботу подружжя, яка включає матеріальну підтримку один одного, керуючись принципом верховенства права, зокрема принципом справедливості судового рішення, суд вважає, що із Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню грошові кошти у вигляді матеріальної допомоги (аліменти) на дружину. При цьому суд враховує, що застосування принципу справедливості не підмінює собою принцип законності.
Згідно ч. 1 ст. 76 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.
У судовому засіданні встановлено, що між сторонами шлюб розірвано згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року, яке набрало законної сили 09 листопада 2016 року, після перегляду судового рішення в апеляційному порядку.
Відповідно до ст. 77 Сімейного кодексу України, за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило у грошовій формі.
Відповідно до ст. 80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу ) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною 1 ст. 79 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.
Як вбачається із матеріалів справи, Позивач пред`явила позов 14 березня 2016 року.
При визначенні розміру матеріальної допомоги (аліменти) суд враховує, що Відповідач є співробітником Служби безпеки України. А отже має регулярний дохід. У судовому засіданні його представник не повідомляла про наявність у її довірителя скарг на стан здоров`я, а також не повідомляла про відсутність у Відповідача можливості надавати Позивачеві матеріальну допомогу.
За таких обставин, в силу принципу змагальності сторін, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі, оскільки, на думку суду, Позивач довела, що вона є особою, яка потребує матеріальної допомоги, у зв`язку з чим суд вбачає можливим присудити на її користь розмір аліментів, визначений нею у позові, а саме, ? частини від заробітку (доходу), починаючи від дня пред`явлення позову 14 березня 2016 року та без обмеження строком.

Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, із Відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн.
При цьому, в силу вимог ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у межах суми платежів за один місяць,

З урахуванням викладеного, на підставі Статті 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», статтей 8, 129 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України N 15-рп/2004 від 02.11.2004, Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 № 15-рп-2004 у справі № 1-33/2004, статтей 75, 76, 77, 79, 80 Сімейного Кодексу України, Закону України «Про прожитковий мінімум», Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», керуючись статтями 10, 11, 57-60, 64, 74, 88, 169, 174, 179, 208, 209, 212-215, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дружину з а д о в о л ь н и т и.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючого у Службі безпеки України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), починаючи від дня пред`явлення позову 14 березня 2016 року, без обмеження строком.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючого у Службі безпеки України), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду в частині щодо стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню у межах суми платежів за один місяць, разом з тим воно може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи Апеляційним судом м. Києва, якщо його не буде скасовано.

СУДДЯ :