Справа № 127/575/17 Провадження № 22-ц/772/2355/2017Головуючий в суді першої інстанції Волошин С. В.
Категорія 49Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2017 року,

встановила:

У січні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просила розірвати шлюб між ними, зареєстрований 22 квітня 2008 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що складено відповідний актовий запис № 553.

Посилалася на те, що спільне життя подружжя не склалося через відмінність поглядів на сімейне життя та обов'язки подружжя, несумісність характерів. Подружні стосунки між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Позивач дійшла висновку, що подальше збереження сім'ї не можливе, шлюб існує формально.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2017 року позов задоволеною. Розірвано шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який зареєстровано 22.04.2008 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що 22.04.2008 року складено відповідний актовий запис №553.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач у справі ОСОБА_3 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнала та заперечувала проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача та представника позивача, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції встановив та виходив з того, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року сторонам було надано строк для примирення, однак у відведений судом термін примирення між сторонами не відбулося.

Таким чином, суд першої інстанції, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, відповідність поданої позовної заяви дійсній волі позивача, її бажання розірвати шлюб, використавши передбачену законом процесуальну можливість з надання розумного строку для примирення подружжя (5 місяців), зваживши на те, що фактично шлюбні відносини між сторонами у справі припинено, шлюб між ними існує формально, ведення спільного господарства припинено, а подальше збереження шлюбу є неможливим та недоцільним і суперечитиме інтересам позивача, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити, а шлюб між сторонами - розірвати.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Зі змісту ст. 3 СК України слідує, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (ч.ч.1, 3 ст. 55 СК України).

Згідно з ч. ч. 3,4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною 2 статті 104 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За змістом частини 3 статті 105 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 110 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз'яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК) Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом установлено, що сторони з 22 квітня 2008 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 18 квітня 2014 року, про що 22 квітня 2008 року складено відповідний актовий запис № 553. Під час шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаємопорозуміння та різні погляди на сімейне життя.

На даний час сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження сім'ї вважає недоцільним та таким що суперечить її інтересам.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року сторонам було надано строк на примирення протягом 5 місяців, однак це не дало позитивного результату, примирення сторін не відбулося.

Заперечення відповідача проти розірвання шлюбу колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки позивач, вказуючи на своє бажання зберегти сім'ю, не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують вжиття ним заходів задля збереження сім'ї протягом наданого судом строку для примирення.

За таких обставин, враховуючи те, що сім'я є добровільним союзом двох людей, колегія суддів приходить до висновку, що сім'я фактично розпалась, шлюб існує формально, сторони подружніх стосунків не підтримують і позивач не має будь-якого наміру продовжувати спільне життя з відповідачем.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що не досягнуто згоди з позивачкою щодо того з ким із них буде проживати їхня неповнолітня дитина, колегія суддів вважає, якщо такі питання виникнуть між сторонами, то вони можуть бути вирішені у судовому порядку за позовом будь-кого із батьків дитини.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та переконана, що доводи апеляційної скарги відповідача, наведені на її обґрунтування, висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324, 325ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: