Справа № 236/163/17
03 березня 2017 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді - Біланової Н.В.,
за участю секретаря - Білоус Д.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Лиман за участю позивача ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про розподіл майна та визнання права власності, -
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що з червня 2015 року відповідач не надає їй матеріальну допомогу на утримання дитини, що суперечить статті 180 Сімейного кодексу України. Проживання в селі для неї з двома дітьми виявилося дуже складним, діти постійно хворіють, будинок дуже старий і потребує ремонту, знайти роботу вона не має можливості, оскільки в селі не працює дитячий дошкільний заклад і вона не може влаштувати туди свого малолітнього сина. Зараз позивач перебуває в скрутному матеріальному становищі і забезпечує своє з дітьми проживання за рахунок соціальної допомоги. Для забезпечення дітям гідних умов проживання та виховання планує продати набуте під час шлюбу майно та придбати житло в невеликому місті.
Відповідач ОСОБА_2, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі суду не надав.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі суду не надав.
Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 30 жовтня 2012 року позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстровано міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області про що зроблено актовий запис № 802 від 30.12.2012р. та видано свідоцтво про шлюб серії І-НО № 294783 (а.с. 14).
31 липня 2013 року в подружжя народився син ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Горлівського міського управління юстиції серії І-НО № 543292, актовий запис № 670 (а.с.16).
Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.15). Відповідача у відношенні до його малолітнього сина рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2016 року було позбавлено батьківських прав. Аліменти на утримання малолітнього сина на користь ОСОБА_1, стягнуті рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 06.10.2015 року відповідач не сплачує.

Звертаючись з позовом про поділ спільно нажитого майна, ОСОБА_1 просила суд відступити від рівності часток у спільному сумісному майні та розподілити нажите майно, залишивши ? частину будинку та автомобіль позивачу, при цьому прав на керування автомобілем позивачка не має і не зможе його використовувати, оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки, виплатити грошову або матеріальну компенсацію долі відповідачу позивач не має змоги.

Як вбачається з виписки по особовому банківському рахунку № 3453, відкритого в ПАТ «АКБ Банк» на ім'я ОСОБА_1 15 грудня 2012 року, тобто до укладення шлюбу, на її рахунок було зараховано 30 000 грн. Кошти у вказаній сумі були зняті з рахунку 08 квітня 2013 року та, зі слів позивача, спрямовані на придбання транспортного засобу (а.с.39). Згідно виписки по особовому банківському рахунку № 3453, відкритого в ПАТ «АКБ Банк» на ім'я ОСОБА_1, 15 грудня 2012 року на вказаний рахунок зараховано кошти в сумі 30 000 грн. В зазначеній сумі кошти були зняті з рахунку 17 квітня 2013 року та, зі слів позивача, спрямовані на придбання житлового будинку (а.с.39).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи той факт, що ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою Донецька область, Лиманський район, сел.Рубці, вул.Лісна, 61 позивачка придбала за кошти, отримані нею до шлюбу, в подальшому за власні кошти, після розірвання шлюбу, встановила в цьому будинку нові двері та вікна, перебуває в скрутному становищі через відсутність роботи та наявності заборгованості відповідача зі сплати аліментів на утримання дитини, суд вважає за можливе в інтересах дитини відступити від рівності часток подружжя у спільній сумісній власності та визнати за позивачем право власності на ? частину житлового будинку, в якому наразі вона проживає разом з неповнолітніми дітьми.

Щодо визнання права власності за ОСОБА_1 на транспортний засіб, суд зазначає наступне.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

Згідно з п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

За правилами ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із частиною пятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України розяснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, пятої статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною пятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Такого ж по суті висновку щодо необхідності внесення одним з подружжя коштів на депозитний рахунок суду при поділі майна подружжя дійшов суд касаційної інстанції під час касаційного розгляду справ № 6-46518св13, № 6-4280св15, № 6-2891св15.

При вирішенні питання про відшкодування судових витрат, понесених позивачем при зверненні до суду по сплаті судового збору в сумі 720 гривень (а.с.2,81), суд враховує вимоги п. 35 постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати» відповідно до якого вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Також суд враховує роз'яснення, викладені у п.36 вказаної постанови, які передбачають, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Тому позовні вимоги позивача і в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 545,11 грн.(720 грн. х 75,71%(54400:(71850:100)х1%).

Керуючись статтями ст.ст. 60,70,71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, про розподіл майна та визнання права власності задовольнити частково.

Поділити майно подружжя: визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку житлового будинку з господарськими спорудами, вартістю 36950 грн., що знаходиться за адресою : Донецька область, Лиманський район, сел.Рубці, вул.Лісна, 61; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину спільного майна подружжя транспортного засобу ЗАЗ-DAEWOO, Т 13110, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 34900 грн., без реального поділу і залишити майно в спільній частковій власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в сумі 545,11 грн.

Рішення суду набирає законної сили у випадку неподання заяви відповідачем про перегляд щодо нього заочного рішення та неподання позивачем апеляційної скарги.

Відповідач протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення може подати до Краснолиманського міського суду Донецької області заяву про перегляд цього заочного рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем до апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 7 березня 2017 року.

Головуючий суддя -