22-ц/775/639/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Томілін О.М.
Доповідач: Зайцева С.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„19 вересня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Мироненко І.П., Пономарьової О.М.

за участю секретаря : Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 серпня 2017 року по цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» (далі ТОВ «Жилье-22») звернулось до суду з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_1 , які уточнювалися протягом розгляду справи, обгрунтовуючи вимоги тим,що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 (50 років СРСР) у м.Маріуполі , споживає послуги, що надаються ТОВ «Жилье-22», але не сплачує за них, у зв'язку з чим виникла заборгованість по сплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території . Відповідач у добровільному порядку суму боргу не сплачує ,у зв*язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу у примусовому порядку та просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 7986,40 грн. за період з 16 серпня 2009 року по 31 липня 2017 року, інфляційні втрати у розмірі 4678,85 грн., а також три відсотки річних у розмірі 705,50 грн. за період з 01 квітня 2013 року по 30 липня 2017 року.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 серпня 2017 року позовні вимоги ТОВ «Жилье-22» задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Жилье-22» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 31 серпня 2012 року по 31 липня 2017 року в розмірі 4984, 87 грн., інфляційні витрати у розмірі 2183, 24 грн., три проценти річних у розмірі 330,82грн. за період з 01 квітня 2013 року по 30 липня 2017 року, а всього 7498,93грн. ,у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів скарги зазначив про неповне з*ясування судом обставин справи ,що мають значення для справи ,невідповідність висновків суду обставинам справи,порушення норм матеріального та процесуального права. Також зазначив, що відповідно ст. 96, ч. 3 ст. 118 ЦПК України звернення до суду з позовом про стягнення комунальних послуг можливо тільки після проходження стадії наказного провадження, зауважив, що кожний щомісячний платіж з комунальних послуг є самостійним платежем як для стягнення, так і для застосування позовної давності. Крім того, зауважив, що позовні вимоги за період з 31 липня 2015 року по 31 липня 2017 року не можуть бути розглянуті, оскільки не пройшли стадію наказного провадження. До того ж, зазначає, що за період з 01 січня 2009 року по 31 липня 2015 року борг було стягнуто двічі, так як за цей період було видано два судових накази, які не скасовані, тому звернення з вимогами за вказаний період суперечить вимогам ст. 118 ЦПК України. Також зазначив, що останній розрахунок заборгованості, відповідно якого судом стягнуто борг, оформлений неналежним чином та складений з помилками. Крім того, зазначив, що позов обгрунтовано тим ,що відповідач користувався комунальними послугами, однак за вказаною адресою ніхто не зареєстрований та не мешкав до 24 листопада 2016 року, що підтверджується доказами. Крім того, договір про надання послуг між сторонами не укладався. До того ж, зазначена квартира, згідно договором найму від 01 березня 2008 року, здана у найм, та саме на наймача житла покладається обов*язок зі сплати комунальних послуг. Також зазначив, що просив суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність, проте суд врахував це лише частково.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ «Жилье-22» - ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності,просив апеляційну скаргу відхилити .

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає,що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 8141 від 25.12.2007 року,є власником квартири № 83 по вул. Троїцькій (50 років СРСР) у будинку 81 в місті Маріуполі. Вказаний будинок перебуває на обслуговуванні ТОВ «Жилье-22» та позивач постачає послуги по утриманню будинку, споруд та прибудинкової території.

ТОВ « Жилье-22» вперше звернувся до суду 16 серпня 2012 року із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з 01.01.2009 року по 31.05.2012 року.

Судовим наказом № 2-н/0519/1003/2012 Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20.08.2012 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість по квартирній платі та обслуговуванню прибудинкової території за період з 01.01.2009 року по 31.05.2012 року в розмірі 3373,07 грн.Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.11.2015 року судовий наказ скасовано (а.с.6) .

Вдруге позивач звертався до суду 31 серпня 2015 року із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з 01.10.2008 року по 31.07.2015 року.

Судовим наказом № 2- н/263/10496/15-ц (провадження №2-н/263/879/2015) Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04.09.2015 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2008 року по 31.07.2015 року в розмірі 6828,41 грн., інфляційні втрати у розмірі 3574,91 грн., три відсотки річних у розмірі 427,57 гривень, а всього 10 830,89 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08.02.2016 року зазначений судовий наказ скасовано (а.с.7).

Згідно представленого ТОВ « Жилье-22 « розрахунку ,складеного бухгалтером підприємства та підтриманого у судовому засіданні представником підприємства ,заборгованість відповідача по уточненим вимогам по оплаті за надані послуги становила 7 986,40 грн. за період з 16 серпня 2009 року по 31 липня 2017 року .На суму заборгованості ,яка з квітня 2013 року становила 3662,34 грн., позивачем у відповідності до положень ст.625 ЦК України, за період з 01 квітня 2013 року по 30 липня 2017 року були нараховані 3% річних у розмірі 705,50 грн. та інфляційні втрати в розмірі 4 678,85 грн. (а.с.145-146, 147-149).

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ « Жилье-22» ,суд першої інстанції виходив з того,що ОСОБА_1,як власник житла ,повинен нести відповідальність по погашенню заборгованості , яка утворилася перед підприємством в межах трирічного строку позовної давності,що передував дню звернення із заявою про видачу судового наказу та позовом, за період з 31 серпня 2012 року по 31 липня 2017 року у розмірі 4984,87 грн. ,а також відповідальність за порушення грошового зобов*язання .

Висновки суду є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 8141 від 25.12.2007 року,є власником квартири № 83 по вул. Троїцькій (50 років СРСР) у будинку 81 в місті Маріуполі.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом ст. ст. 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"споживач житлово-комунальних послуг зобов'язаний укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Разом із тим, відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року № 6-59 цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Вимогами ст. ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено права та обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, обов'язками споживача є оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуг» виробник має право вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих послуг від виконавців.

За положеннями ч. 1 ст. 32 вищезазначеного закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як свідчать матеріали справи, і цих обставин відповідач не заперечує, оплата послуг ТОВ « Жилье-22» не проводилася, що призвело до виникнення заборгованості , порушення прав та законних інтересів позивача і, як наслідок, звернення підприємства до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості.

Апеляційний суд вважає,що здійснений позивачем розрахунок суми боргу за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території ,проведений на підставі досліджених доказів,є обгрунтованим та вірним ,відповідає встановленому законодавством порядку і затвердженим тарифам.Достовірність розрахунку заборгованості перевірена у судовому засіданні як у суді першої інстанції ,так і в апеляційному суді та є арифметично вірним.За період з 31 серпня 2012 року по 31 липня 2017 року нарахування суми до оплати становило 5 396,22 грн.- 411,35 грн.(часткова сплата за послуги ),сума заборгованості =4984,87 грн.(а.с.143).

Будь-яких доказів на підтвердження надходження інших сум по оплаті за комунальні послуги відповідачем не надано .

Наявні у справі докази свідчать про наявність заборгованості відповідача перед позивачем за надані останнім комунальні послуги.Доводи апеляційної скарги відповідача у вказаній частині неспроможні.

На виконання положень частини першої статті 60 ЦПК України позивачем надані відповідні докази в обгрунтування своїх вимог .

Не укладання договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі не звільняє відповідачів від обов'язку оплачувати надані послуги.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позивач просив про стягнення заборгованості за межами трирічного строку позовної давності (а.с.19), а відповідач подав заяву (а.с.86), згідно ст.267 ЦК України, про застосування строку позовної давності, яка була врахована при постановленні рішення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв*язок доказів у їх сукупності, з урахуванням заяви відповідача, дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення вимог ТОВ « Жилье-22» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по оплаті житлового - комунальних послуг в сумі 4984,87 грн. за період з 31 серпня 2012 року по 31 липня 2017 року , оскільки власність зобов*язує. При цьому, підстав для покладення відповідальності на наймача житла ОСОБА_3 за договором найму від 01.03.2008 року (а.с.71), суд першої інстанції не знайшов, зважаючи на те, що між позивачем і вказаною особою будь-яких договірних відносин не існувало.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також посилався на те, що вимоги ТОВ «Жилье-22» не підлягають задоволенню, оскільки він є неналежним відповідачем у даній справі, не був зареєстрований у ній. В квартирі ніхто не мешкав до 24 листопада 2016 року ,що підтверджується актом державного виконавця від 24.11.2016 року про виселення ОСОБА_4 та вселення його ОСОБА_1 у квартиру (а.с.118), а тому обгрунтування позову за користування послугами позивача є неправомірним.Крім того,ОСОБА_1 зазначає ,що не користувався послугами позивача та не укладав угоди з позивачем про сплату комунальних послуг.За спірний період у квартирі мешкав ОСОБА_3 ,за договором найму від 01.03.2008 року ,який згідно договору зобов*язаний сплачувати комунальні послуги та бути відповідачем по справі .

Наведені відповідачем доводи на рішення суду першої інстанції ,суд вважає неспроможними, оскільки ці обставини були предметом дослідження суду першої інстанції та їм дана відповідна правова оцінка. Вирішуючи спір, суд послався на норми матеріального права, згідно яких ОСОБА_1 , як власник житла, повинен нести відповідальність по погашенню заборгованості незалежно від проживання та реєстрації в цьому жилому приміщенні,оскільки є учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення (ст.19 Закону України « Про житлово-комунальні послуги ).Участь інших осіб ,які проживають у жилому приміщенні ,у таких випадках визначається його власником і обов*язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім.

Доводи відповідача про те, що сплачувати борг повинен ОСОБА_3, оскільки за умовами договору найму від 01.03.2008 року, оплату житлово-комунальних послуг несе наймач, а не власник квартири, апеляційний суд вважає безпідставними.

Як вбачається з договору майнового найму жилого приміщення, укладеного між ОСОБА_1 (власник) та ОСОБА_3 (наймач), цим договором передбачені обов*язки наймача перед власником переданого у найм житла і, в тому числі, з приводу оплати комунальних платежів.

Зміст цього договору не було узгоджено з ТОВ «Жилье-22», ніяких зобов*язань перед комунальним підприємством ОСОБА_3 не брав , а тому, законних підстав для заміни відповідача та стягнення заборгованості з ОСОБА_3, до якого позов не пред*являвся, у суду першої інстанції не було.

Правовідносини за цим договором виникли між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 і за цим договором ніяких зобов*язань перед ТОВ «Жилье-22» наймач житла не брав .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд за один строк з 01.09.2009 року по 31.07.2015 року борг стягнув двічі ,так як за цей час було два судових накази про стягнення боргу,що не передбачено нормами ЦПК України ,апеляційний суд вважає такими,що не заслуговують на увагу ,оскільки ухвалами Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.11.2015 року та від 08.06.2016 року судові накази скасовано .Про що відомо ОСОБА_1,який у судовому засіданні апеляційного суду пояснив,що виконання за вказаними судовими наказами не проводиться.

Описка в резолютивній частині ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08.02.2016 року , не свідчить про чинність судового наказу від 04.09.2015 року . Крім того, з мотивувальної частини ухвали вбачається ,що саме судовий наказ№ 2- н/263/10496/15-ц (провадження № 2-н/263/879/2015) Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04.09.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2008 року по 31.07.2015 року в розмірі 6828,41 грн., інфляційні втрати у розмірі 3574,91 грн., три відсотки річних у розмірі 427,57 гривень, а всього

10 830,89 грн., за заявою ОСОБА_1 скасовано (а.с.7).

У відповідності з положеннями ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності з вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст.118,119 ЦПК України, позов пред'являється шляхом подання позовної заяви в письмовій формі до суду першої інстанції.

Цих вимог закону ТОВ «Жилье-22 » дотрималося і звернулося до Жовтневого районного суду м.Маріуполя з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за період з 01 жовтня 2008 року по 29 лютого 2016 року (а.с.1-2). В подальшому, скориставшись правами, наданими позивачу ст.31 ЦПК України, ТОВ «Жилье-22» змінило позовні вимоги і просило стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території за період з 16 серпня 2009 року по 31 липня 2017 року(а.с.145-146).

Вимоги підприємства визнані обгрунтованими, але позов задоволено частково з відповідним обгрунтуванням строку, за який стягується заборгованість.

Звернення до суду з заявою про видачу судового наказу є підставою для переривання строку позовної давності в розумінні ч.2 ст.264 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що щомісячні платежі за період з 31 липня 2015 року по 31 липня 2017 року ,інфляційні витрати та 3% річних за цей період не пройшли стадії наказного провадження, а тому за даний період позивач не має права звертатися до суду з позовом про стягнення суми боргу за вказаний період, відповідно ч.3 ст.118 ЦПК України, не є слушними, оскільки з даних відносин вбачається спір про право та розгляд даних вимог в наказному провадженні не можливий (постанова Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011 № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження).

Доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно стягнуті відсотки та інфляційні втрати непереконливі.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таку правову позицію висвітлено у постанові Верховного Суду України від 23.01.2012 у справі № 37/64.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожний період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За поданим позивачем розрахунком розмір індексу інфляції за період з 01 квітня 2013 року по 30 липня 2017 року у розмірі 4678,85 грн. ,індекс інфляції розраховувався позивачем виходячи із заборгованості ,яка станом на квітень 2013 року становила 3 662,34 (а.с.142).

Проте,задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення розміру індексу інфляції, суд першої інстанції з урахуванням періоду з 01 квітня 2013 року по 30 липня 2017 року, розраховував індекс інфляції виходячи із заборгованості ( 31 серпня 2012 року - квітень 2013) , яка становила 660,81грн. Крім цього ,індекс інфляції на решту заборгованості розраховано ,виходячи не з сукупного індексу інфляції ,а з помісячного . Перевіривши здійснений судом розрахунок розміру індексу інфляції за вказаний період ,апеляційний суд вважає,що суд дійшов до правильного висновку ,та констатує про те, що його зроблено методологічно та арифметично правильно (а.с.144).

Також ,суд дійшов до правильного висновку ,що розмір належних до сплати 3% річних за 01 квітня 2013 року по 30 липня 2017 року становить 330,82 грн.(а.с.144 зв.с.).

Нарахування здійснено методологічно та арифметично правильно відповідно до вимог чинного законодавства.

З урахуванням зазначеного , висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків та інфляційних витрат ґрунтуються на законі, оскільки відповідач ігнорує свої обов'язки по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Усі доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та усі документи долучені сторонами до матеріалів справи, апеляційний суд переглянув і дійшов висновків, що судом першої інстанції фактичні обставини з*ясовані повно та всебічно, висновки суду відповідають встановленим фактам.

Суд розглянув цивільну справу з дотриманням загальних засад цивільного судочинства - принципу змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, що передбачено ст. 11 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, а також, те, що апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: