Справа № 743/1302/16-ц Провадження № 22-ц/795/478/2017 Головуючий у I інстанції -Павленко О. В. Доповідач - Висоцька Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Скрипки А.А., Бобрової І.О.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду від 16.01.2017, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою - задоволено, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

За доводами апеляційної скарги, судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з»ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, докази оцінено неправильно.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції заявник обґрунтовує тим, що судом помилково встановлено факт існування договору позики між сторонами, такий договір укладено не було, гроші у позивача не займались, а надана суду розписка була написана позивачу в рахунок оформлення на відповідача документів необхідних для отримання спадкового майна, що залишилось після смерті її батька, які так і не були оформлені.

Заслухавши доповідача, позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про відхиленння апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується оригіналом розписки, а оскільки відповідач не повернула грошові кошти на вимогу позивача, тому позов підлягає задоволенню.

Висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам нормативних актів, які регулюють правовідносини між сторонами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом встановлено, що 26.10.2013 ОСОБА_4 взяла в борг у ОСОБА_1 25 000 грн та зобов»язалась віддати за першою вимогою позичальника (а.с. 6). Розписка написана власноручно при свідках, та записана на відеокамеру.

Після укладення шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с. 18).

З висновку № 2288 по зверненню ОСОБА_3 до Ріпкинського ВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області по факту передачі грошей ОСОБА_1, де були опитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які підтвердили факт отримання заявницею коштів, останній надано відповідь, що дана справа підлягає розгляду в суді в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з презумпції достовірності правочину, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про відсутність позики як такої, оскільки оригінал розписки, який приєднаний до матеріалів справи розцінений судом, як належний і допустимий доказ, яка підтверджує факт отримання вказаних в розписці грошей та доказом укладання договору позики, а отже твердження про те, що борг відсутній, оскільки грошові кошти насправді не були одержані від позикодавця, не доведено.

Отже, власноручно написана відповідем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, оскільки відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Окрім того, у правовому висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Встановлено, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача та наданий до матеріалів справи, відтак, відповідач не виконав свій обов"язок щодо повернення коштів за пред»явленою вимогою 18.10.2016 (а.с. 7).

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на норми ч. 2 ст. 1046 ЦК України, та що судом залишено поза увагою доводи відповідача що грошові кошти не передавались є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Доводи скарги про те, що гроші у позивача не займались, а надана суду розписка була написана позивачу в рахунок оформлення на відповідача документів необхідних для отримання спадкового майна, що залишилось після смерті її батька, які так і не були оформлені, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і доводи, що судом не враховано покази свідків, які були допитані по справі, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається, судом першої інстанції оцінка доказів здійснена згідно з положеннями ч. 1 - 4 ст. 212 ЦПК України в їх сукупності, в тому числі і показів свідків.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: