АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Лапчевської О.Ф., Мазурик О.Ф.,

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення майна, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом, уточнивши який зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 за борговою розпискою від 23 вересня 2013 року зобов'язалася повернути позивачу грошові цінності у сумі 30 000 доларів США строком до 31 грудня 2014 року. Однак, відповідач кошти так і не повернула, тому позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачки заборгованість в сумі 1 391 299 грн. 27 коп., з яких: 635 500,00 грн. - сума основного боргу, 439246,09 грн. - пеня, 26 930,58 грн. - 3% річних, 289 622,60 грн. - інфляційні. (а.с.3-6, 74)

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову заперечувала, звернулась із зустрічним позовом, в якому зазначила, що у 2014 році ОСОБА_1 пред'явив до неї усну вимогу щодо сплати 5 000 доларів США згідно розписки від 20 вересня 2013 року (23 вересня 2013 року) і вона була змушена виконати вказану вимогу. Посилаючись на те, що договір позики між сторонами є неукладеним, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти у розмірі 119 200,00 грн., але не менше 5000,00 доларів США згідно курсу Національного Банку України на дату сплати. (а.с.25-28, 42-46, 77-81)

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення майна відмовлено. (а.с.89, 92-93)

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, а в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовити. На обґрунтування скарги зазначив, що суд не врахував обставин та доказів, якими обґрунтовані заявлені вимоги і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні його позовних вимог. (а.с.97-98)

Апеляційна скарга від ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції не надходила.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_1 був сповіщений шляхом вручення повістки представнику ОСОБА_3, ОСОБА_2 була сповіщена шляхом вручення повістки її представнику ОСОБА_4 (а.с.173-175)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню часткововраховуючи наступне.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що передав ОСОБА_2 у позику 30 000 доларів США строком до 31 грудня 2014 року, про що ОСОБА_2 власноруч написала розписку. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції пояснила, що розписка була написана 20 вересня 2013 року, а гроші у вищезазначеній сумі були передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 23 вересня 2013 року, остання підписала вказану розписку в цей день коли отримала гроші про що свідчить журнал та звукозапис судового засідання. (а.с.3-6, 74, 179-181)

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 вказала про сплату нею ОСОБА_1 5 000 доларів США, зазначивши, що зробила це вимушено, а останній отримав вказані кошти безпідставно. В суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_4 пояснив, що ОСОБА_2 не заперечувала факт написання розписки від 23 вересня 2013 року проте грошей у позику не отримувала. (а.с.25-28, 42-46, 179-181)

Колегія суддів перевірила вказані доводи і заперечення і дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що за розпискою від 20 вересня 2013 року, яка підписана ОСОБА_2 23 вересня 2016 року, остання зобов'язалась віддати ОСОБА_1 гроші в сумі еквівалентній 30 000 доларів США до 31 грудня 2014 року. (а.с.7, 61, 177)

Оригінал розписки ОСОБА_2 від 23 вересня 2016 року наданий до суду та долучений до матеріалів справи. (а.с.177)

05 березня 2015 року позивач заявив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення 25 000 доларів США, що підтверджується наявною в матеріалах справи нотаріально посвідченою заявою-вимогою. В цій же заяві ОСОБА_1 визнав факт повернення йому від ОСОБА_2 5 000 доларів США. (а.с.29)

За наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб від 15 липня 2015 року - ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.30)

Факту написання розписки і отримання від ОСОБА_1 нотаріально посвідченої заяви - вимоги від 05 березня 2015 року ОСОБА_2 не заперечувала і в суді.

З огляду на положення ч. 1 ст. 61 ЦПК України, колегія суддів визнала вказані обставини встановленими.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами 23 вересня 2013 року був укладений договір позики за яким ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 гроші в сумі еквівалентній 30 000 доларів США, тому відповідачка має повернути позивачу запозичені гроші. Висновок районного суду що договір позики є неукладеним суперечить наявним у справі доказам, тому, колегія суддів визнала його помилковим.

Позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково за наступних підстав.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Установивши, що умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань ОСОБА_2 в доларах США, підлягає стягненню з позичальника сума боргу, визначена за офіційним курсом цієї валюти на день платежу.

Позивач ОСОБА_1 заявив вимоги про стягнення заборгованості за період з 01 січня 2015 року до 13 квітня 2016 року та за нотаріально посвідченою заявою від 05 березня 2015 року визнав факт отримання ним від ОСОБА_2 - 5 000 доларів США на погашення заборгованості за розпискою від 23 вересня 2013 року. (а.с.29, 74)

Тому, залишок неповернутої позики на день ухвалення рішення складає 672364 грн. 20 коп. (25 000 доларів США(30 000 доларів США - 5 000 доларів США) х 26.894568 грн./долар США курс НБ України на день ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості).

Проте, уточнивши позовні вимоги, позивач заявив про стягнення заборгованості за позикою не в грошовому еквіваленті (доларах США перерахованих у гривні на день ухвалення судом рішення), а саме в гривнях - в сумі 635 500 грн., тому з огляду на положення частини 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для виходу за межі заявлених позивачем позовних вимог і визначила розмір стягуваної заборгованості в розмірі, що зазначений позивачем в позовній заяві поданій до суду першої інстанції. (а.с.74)

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наведених підстав підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь із відповідачки 26 930.58 грн. 3% річних на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України за період з 01 січня 2015 року до 13 квітня 2016 року.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1672цс16 та від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

З огляду на викладене позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими.

Заявивши вимоги в частині стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБ України позивач послався на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР.

Відповідно преамбули вищевказаного Закону, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Положенню другого речення преамбули у взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 11 липня 2013 р. N 7-рп/2013, за яким обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Письмовою розпискою написаною ОСОБА_2 від 23 вересня 2013 року не передбачено відповідальності позичальника у вигляді сплати пені.

Враховуючи вищезазначені вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вимог про стягнення із ОСОБА_2 пені із зазначених позивачем підстав.

ОСОБА_2 не надала доказів, які підтверджують факт вимушеної та безпідставної сплати ОСОБА_1 грошей в розмірі 5000 доларів США (ст. 1212 ЦК України), не встановлено таких і судом, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Висновок мотивувальної частини рішення, що ОСОБА_2 не надала доказів, які підтверджують факт передачі ОСОБА_1 коштів у розмірі 5000 доларів США суперечить наявним у справі доказам, за якими ОСОБА_1 визнав цей факт, тому колегія суддів визнала його помилковим. Проте вказаний висновок не вплинув на правильність рішення районного суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, оскільки в цій частині оскаржуване судове рішення є правильним по суті вирішенням зустрічного позову.

Крім того, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів незаконності судового рішення в частині вирішення районним судом зустрічного позову, тому, з огляду на положення частини 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не погодилась з вимогою апелянта про скасування повністю оскаржуваного рішення районного суду.

З огляду на наведене та положення ч. 2 ст. 314 ЦПК України, рішення районного суду підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 із ухваленням нового по суті заявлених вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України із відповідачки на користь позивача слід стягнути пропорційно до частини задоволених позовних вимог - 6624,30 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 7286,74 грн. (6624,30 грн. х 110%) за розгляд справи апеляційним судом сплата якого ОСОБА_1 підтверджується наданими до суду доказами. (а.с.2, 73а, 113)

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст.ст. 88, 303, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 , ч. 2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 задовольнити частково і стягнути на його користь із ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 - 635 500 (шістсот тридцять п'ять тисяч п'ятсот) грн. заборгованості за договором позики, 26 930 (двадцять шість тисяч дев'ятсот тридцять) грн. 58 коп. три відсотки річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 - 6624 (шість тисяч шістсот двадцять чотири) грн. 30 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 7286 (сім тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 74 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Лапчевська

О.Ф.Мазурик

Справа № 22-ц/796/1010/2017

Унікальний номер 757/32627/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Матійчук Г.О.

Доповідач Левенець Б.Б.