Справа № 161/1518/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/215/17 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З. А.,

суддів - Стрільчук В.А., Здрилюк О.І.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра" про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_2 в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, представник позивача ОСОБА_2-ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов в даній справі задовольнити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що умови укладеного сторонами кредитного договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. При цьому суд зазначив, що неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє боржника від відповідальності.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Судом встановлено, що 24.09.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», найменування якого змінено на ПАТ КБ «Надра», був укладений кредитний договір №4/2-Б, згідно з яким банк надав їй кредит в сумі 30000 доларів США із строком повернення до 24.09.2022 року (а.с. 8-11).

За умовами даного кредитного договору кредитні кошти були видані в іноземній валюті - доларах США, мінімальний щомісячний платіж для позичальника був визначений в сумі 346,19 доларів США , які б мали вноситись щомісячно до 15 числа поточного місяця .

22 квітня 2014 року між сторонами був укладений додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 до Кредитного договору від 24 вересня 2007 року, відповідно до умов якого сторони досягли згоди здійснити реструктуризацію заборгованості Позичальника за кредитним договором від 24 вересня 2007 року та змінити умови кредитування, в зв'язку з чим внести відповідні зміни та доповнення до Кредитного договору шляхом укладання цього Додаткового договору про внесення змін та доповнень № 2. Сторони домовились та встановили, що з дня укладання та підписання Сторонами цього Додаткового договору, кредитний договір діє з урахуванням змін та доповнень, викладених в цьому Додатковому договорі та в частині, яка не суперечить останньому.

За умовами кредитного договору вбачається, що кошти були наданні на придбання нерухомого майна. Таким чином, оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту.

Підставами для визнання оспорюваного договору недійсним, позивач зокрема зазначала про їх невідповідність вимогам законодавства та несправедливість його умов.

Однак такі твердження позивача спростовуються дослідженими судом доказами та положеннями законодавства.

Договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.(ч. 1 ст. 626 ЦК України).

З урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воля. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. ( 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При укладенні кредитного договору, а в подальшому додаткового договору до нього, сторони узгодили всі істотні умови. У договорі вказана сума кредиту, строк дії договору, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків. На час укладення договору позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним.

Виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, яка особисто підписала договір, чим засвідчила отримання вищевказаної інформації.

На момент укладення кредитного договору ОСОБА_2 не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, не зверталася до банку з пропозиціями щодо викладення у певній редакції чи зміни умов договору та про надання їй докладнішої інформації.

Умови укладених між банком та позивачем кредитного договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечувала, тобто договір був результатом домовленості сторін і відповідав загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст. ст. 3, 627 ЦК України.

Позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Докази, які б спростовували дані обставини позивачем не подавались.

При цьому протягом тривалого часу ОСОБА_2 виконувала умови договору, сплачувала усі платежі, отже схвалила умови договору.

Крім того, слід зауважити, що уклавши через сім років після отримання кредитних коштів, додаткового договору про внесення змін та доповнень № 2, яким фактично було реструкторизовано наявний борг, позивач фактично підтвердила про згоду зі всіма суттєвими умовами укладено між нею та банком кредитного договору та неможливість його виконання з тих чи інших підстав.

Позивачем не доведено, що умови укладених між сторонами договорів є несправедливими.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими документами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведеної правової норми, а також ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Отже умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Зі змісту укладеного сторонами кредитного договору (додаткового договору) не вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесене не було. Не містять вони і будь-яких інших несправедливих умов.

Перед підписання кредитного договору позичальник могла безперешкодно ознайомитися з умовами кредитування відповідача та будь-якими іншими продуктами, що пропонувалися банком, на офіційному сайті відповідача, а також порівняти їх з кредитними продуктами інших банків. Вказану інформацію, яка є відкритою для ознайомлення, позивач також могла отримати і у фінансового консультанта в будь-якому відділенні банку.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору сторони узгодили всі його істотні умови. В ньому вказано суму кредиту, річну відсоткову ставку, строк, на який видано кредит, умови його повернення, право дострокового погашення та інші умови

В матеріалах справи наявний Графік погашення заборгованості по кредиту, що викладений в Додатку № 1 від 22 квітня 2014 року , в якому зазначено загальну суму коштів, що має бути сплачена позичальником протягом усього періоду дії договору, з чого можна зробити однозначний висновок про орієнтовну сукупну вартість кредиту. У графіку вказано, яка сума коштів має бути сплачена щомісячно, яка частина з них спрямовується на погашення тіла кредиту, а яка - на погашення процентів (т. 1, а. с. 278-279).

За таких обставин відсутність детального розпису сукупної вартості кредиту не може бути підставою для визнання недійсним договору в цілому.

Таким чином, перед укладенням договору позичальнику була надана інформація, передбачена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а зміст договору відповідає вимогам ч. 4 цієї статті.

Підписавши договір і виявивши таким чином своє вільне волевиявлення на його укладення, ОСОБА_2 погодилася з наведеними умовами кредитного договору.

Доводи позивача про те, що оспорюваний кредитний договір укладений на невигідних умовах, оскільки банк не попередив про валютні ризики щодо зростання курсу долара, не заслуговують на увагу.

Оскільки, істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та зростання суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування кредитного договору.

Крім того, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Крім того відповідно до ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача» ( в редакції чинній на момент укладання оспорюваних Кредитних договорів), споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Відповідна правова норма надає право Позичальнику відмовитись від кредиту, в матеріалах справа відступні відомості про те, що з такою заявою позивач зверталась до Банку та Баком їм було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 05 вересня 2016 року за клопотанням представника позивача було призначено судово-бухгалтерську експертизу на вирішення якої поставлено питання: чи відповідає реальна вартість кредиту розміру зазначеному в договорі; яка реальна відсоткова ставка по кредиту; яка сума подорожчання кредиту з врахуванням реальної процентної ставки та змін курсу долара США.

Відповідно до висновку № 7905 судово-економічної експертизи експерт зазначив, що орієнтовна сукупна вартість кредиту : в процентному значені ( реальна відсоткова ставка) у розмірі -13,37; в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором ( абсолютне значення подорожчання кредиту) у сумі -35432,53 дол. США; абсолютне значення подорожчання кредиту - 35432 ,53 дол. США.

При цьому як вбачається з мотивувальної частини даної експертизи та пояснень, що надані експертом в судовому засіданні, визначаючи розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту експертом було змодельовано відповідний розрахунок у зв'язку з відсутністю в поданих на дослідження матеріалах справи ряду документів, що підтверджували оплату позичальником витрат пов'язаних з оформленням кредиту.

Щодо визначення реальної відсоткової ставки експертом у розмірі 13,37% , яка є відмінною від визначеної кредитним договором відсоткової ставки 11,2% слід зазначити наступне. Визначаючи даний відсоток експертом були включені усі платежі, які здійснювалися позивачем з метою отримання кредиту, зокрема послуги нотаріуса по оформленню документів, оплата витягів з реєстру, страхування предмету іпотеки, оплата оцінки майна, страховки. Сума даних витрат достовірно була відома ОСОБА_2 до отримання кредитних коштів про що свідчать платіжні документи і позивач мала можливість у випадку не погодження з такими витратами відмовитись від укладення договору та отримання кредитних коштів. У відсоткову ставку, визначену кредитним договором не входили платежі, які здійснювала боржник до отримання кредитних коштів.

Хоча станом на 24 вересня 2007 року тобто на момент укладення договору був відсутній графік погашення кредиту, ОСОБА_2 не була позбавлена можливості, вчинивши прості математичні дії розрахувати орієнтовну сукупну вартість кредиту, шляхом множення обов'язкового щомісячного платежу на термін користування кредитними коштами. Зокрема сума обов'язкового платежу, що обумовлена сторонами складала 346,19 доларів США, а термін користування кредитними коштами 15 років або 180 місяців, відтак 346.19 х 180=62314,12. Як вбачається з розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки (а.с. 120-122), що проведена експертом, останнім було визначено абсолютне здороження кредиту 35432,53 дол. США, в дану суму увійшли суми страхування, послуги нотаріуса, інші послуги. Відтак сума визначена експертом та сума яка визначена шляхом простого множення обов'язкового платежу на строк користування кредитними коштами співпадають.

Наведене свідчить, що на момент укладення кредитного договору та отримання коштів ОСОБА_2 у повній мірі була проінформована про банківський продукт, та мала можливість встановити, які суми мають бути повернуті банку з метою виконання взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК.

Що стосується посилань ОСОБА_2 на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2014 року то відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права має враховуватися висновок, щодо застосування таких норм, викладений у постанові Верховного Суду України. Вказана ухвала не має правового значення для суду апеляційної інстанції при розгляді даної цивільної справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а в основному зводяться до характеристики судді суду першої інстанції, що постановив рішення, яке оскаржується позивачем.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді