Дата документу 15.09.2017 Справа № 554/542/16-ц
Провадження № 2/554/1458/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАНИ

15 вересня 2017 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави

у складі:

головуючого-судді Чуванової А.М.

при секретарях: Юркіній Ю.Є., Садошенко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним; треті особи: державний нотаріус Першої Полтавської нотаріальної контори ОСОБА_3, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 27.01.2016 року звернулася до суду з позовом та з уточненими вимогами, в яких вказала, що вона є двоюрідною онукою ОСОБА_5, яка 31.07.2015 року померла. За життя двоюрідної бабусі, похилого віку, позивач опікувалася про неї, у них були теплі родинні відносини. ОСОБА_5 склала на імя ОСОБА_1 заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу 06.03.2013 року за реєстром №1042. В липні 2011 року, в січні 2013 року, в січні 2014 року ОСОБА_5 тяжко хворіла, перебувала на стаціонарному лікуванні в Полтавському обласному клінічному кардіологічному диспансері та в 4-ій міській клінічній лікарні м.Полтави. Після останньої хвороби стан здоровя родички значно погіршився і у ОСОБА_5 почали проявлятися поведінкові та психічні розлади здоровя, вона не могла в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними. 22.10.2015 року позивач звернулася до Першої Полтавської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де дізналася про існування заповіту, складеного спадкодавцем на імя ОСОБА_2, яка будучи працівником Управління праці та соціального захисту населення Октябрського району м.Полтави за декілька місяців до смерті ОСОБА_5 стала її навідувати.

Вважає, що саме відповідач, використовуючи службове становище, та те, що ОСОБА_5 не усвідомлює значення своїх дій, умовила її родичку скласти заповіт на ОСОБА_2 Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, складений на користь ОСОБА_2, який посвідчений 22.02.2014 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, просила задовольнити повністю. Пояснила, що ОСОБА_5 це сестра її бабусі, мати за нею доглядала а потім і вона, все робила біля дому, вкладала свої гроші в будинок. Потім, ОСОБА_5 звинуватила її у крадіжці грошей і тут зявилася ОСОБА_2, не давала доступу до родички.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити повністю. Не згоден з висновком проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи, пояснив, що позивач подала заяву відносно експерта про вчинення кримінального правопорушення, проте сторона позивача не ставить питання про виклик експерта, про призначення повторної експертизи.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що 12.02.2014 року до неї прийшла ОСОБА_5 і поросила за нею доглядати, вона погодилася і стала з нею жити. 22.02.2014 року ОСОБА_5 склала на неї заповіт, коли та померла вона її поховала.

Представники відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, оскільки психічних розладів у померлої не було, вона сама зверталася до різних інстанцій, особисто подавала заяви.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні з позовом не погодилася, пояснила, що більше 20 років працює нотаріусом і вміє встановлювати дієздатність особи; вона говорила з ОСОБА_5, та розказала, що є далекі родичі, але відносини з ними розладились; все їй розяснила, вона підписалася власноручно в двох екземплярах заповіту, в реєстрі.

Третя особа державний нотаріус Першої Полтавської нотаріальної контори ОСОБА_3 до суду не зявилася, надала заяви про розгляд справи у її відсутність, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду.

Заслухавши позивача, її представника, відповідача, її представників, третю особу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.202 Цивільного кодексу України, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до положень ст.204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Відповідно до ст.1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1ст. 1234 Цивільного кодексу України).

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст.202, ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України).

Згідно положень ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Загальні вимоги до форми заповіту викладені у статті 1247 Цивільного кодексу України. Зокрема, він складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 31.07.2015року померла ОСОБА_5 (т.1 а.с.86- ксерокопія свідоцтва про смерть). 22.02.2014 року ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_2 все належне їй майно де б воно не було та з чого б воно не складалось і все те, на що вона на день смерті буде мати право. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_4 (т.1 а.с.46).

В судовому засіданні встановлено, що форма оспорюваного заповіту відповідає вимогам, встановленим ст.1247 ЦК України, тобто спірний заповіт підписаний заповідачем, посвідчений державним нотаріусом. Заповіт також містить відмітки про те, що зміст ст.ст.1235,1241,1307ЦК України заповідачеві нотаріусом роз'яснено, відомості про заповіт внесені до Спадкового реєстру (т.1 а.с.47).

За клопотанням сторони позивача судом була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза (т.2 а.с.125).

З висновку судово-психіатричного експерта №256 від 12.06.2017 року (т.2 а.с.159-176) вбачається, що ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1, будь-яким психічним розладом під час посвідчення заповіту 22.02.2014 року не страждала; ОСОБА_5 в момент складання та підписання заповіту від 22.02.2014 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В свою чергу спадкоємцем за заповітом може будь-яка особа (ч.2 ст.1244 ЦК України).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах (ст.1257 ЦК України).

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду від 30.05.97 №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз'яснено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Ч.6 ст.147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 цього кодексу.

Ст.212 ЦПК України зазначає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом із тим доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи, що висновок судово-психіатричного експерта містить чіткі та однозначні висновки, суд вважає, що оспорюваний заповіт був підписаний померлою при повному усвідомленні нею значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення, був направлений на реальне настання наслідків його підписання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, саме на сторони відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Твердження позивача та її представника щодо не усвідомлення значення своїх дій та розумового стану померлої ОСОБА_5 протягом останнього часу, включаючи день підписання оспорюваного заповіту, не знайшли свого підтвердження ані в матеріалах справи, ані у висновку експерта, а також не були підкріплені жодними доказами, окрім власних переконань позивача.

Наявні в матеріалах справи заяви про те, що ОСОБА_5 погано чула, була сварливою та невдячною за життя, не спростовують висновків суду та не доводять перебування померлої саме в момент посвідчення заповіту в стані, який би дозволяв стверджувати про дефекти волі.

Обставини, на які посилається відповідач,підтвердили в судовому засіданні свідки: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_16

Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність.

Слід також зазначити, що покази свідків: ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, про опікування позивачкою ОСОБА_5, ніяким чином не спростовують показів сторони відповідача, зазначених висновків фахівця-експерта та суду.

Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати, якщо позов задоволено частково то витрати присуджуються пропорційно до задоволених вимог.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи.

Згідно зі ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану адвокатом, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст.79, ст. ст.84 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним Законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

До матеріалів справи приєднано договір про надання правової допомоги,укладений 22.03.2016 року між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_8 (т.1 а.с.148), розрахункові квитанції від 23.03.2016 року та від 16.05.2016 року про сплату відповідачем 4100 гривень та 3900 гривень гонорару (т.2 а.с.149,150).

За змістом договору про надання правової допомоги, адвокат надавав відповідачу юридичні консультації, вивчав матеріали справи і відповідну законодавчу базу, аналізував судову практику і складав документи правового характеру, що узгоджується із обов'язками адвоката.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи засади граничних розмірів відшкодування судових витрат, категорію справи, кількість годин, протягом яких надавалася правова допомога, в тому числі представництво інтересів відповідача в судових засіданнях, що підтверджується журналами судових засідань (т.1 а.с.245-246; т.2 а.с.18-21, 40-41, 91, 124, 229) і розмір встановленої законом мінімальної заробітної плати, суд вважає що розмір компенсації за надану правову допомогу в сумі 7246,80 гривень є обґрунтованим.

До стягнення з позивача на користь відповідача підлягають понесені витрати на правову допомогу в розмірі 7246,80 гривень

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11,60,88,212-215 ЦПК України, ст.ст.16,203,225,215,1257,1233 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним; треті особи: державний нотаріус Першої Полтавської нотаріальної контори ОСОБА_3, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 7246,80 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М.Чуванова