ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Київська районна державна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Балтського районного суду Одеської області від 03 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 24 жовтня 2008 року між сторонами зареєстровано шлюб.

У шлюбі вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2010 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано.

Відповідач не займається вихованням та розвитком малолітніх дітей, матеріальної допомоги на їх утримання не надає.

Малолітній ОСОБА_9 є дитиною-інвалідом, хворим на ДЦП, що зумовлює обмеження його нормальної життєдіяльності та потребує додаткової соціальної допомоги і захисту, потребує медичного лікування за межами України.

Відповідач не надає позивачу згоди на виїзд із сином за межі України.

На підставі викладеного позивач просила суд задовольнити позов та позбавити позивача батьківських прав.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 03 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного Одеської області від 23 вересня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволення позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не надано доказів того, що відповідач навмисно та свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, а також не погодилися з висновком Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування від 04 лютого 2015 року про визнання доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_7, оскільки вважали його недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дітей, та під час його складання не в повній мірі враховано обставини, які мають суттєве значення.

Як установлено судами попередніх інстанцій, сторони з 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 03 грудня 2010 року було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси.

Відповідно до фотокопії свідоцтв про народження, відповідач є батьком ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач надавав в установленому порядку дозвіл на вивезення дітей за кордон на лікування тричі, що підтвердила в судовому засіданні позивач, хоча в позовній заяві заперечувала вказану обставину.

Відповідно до досліджених в судовому засіданні розписок та квитанцій банків за період, починаючи з 2010 року до теперішнього часу, позивач отримала від відповідача на утримання дітей 36 200 грн.

Після рішення Київського районного суду м. Одеса від 14 вересня 2012 року, яким відмовлено в позбавлені ОСОБА_7 батьківських прав, відповідач добровільно надав матеріальну допомогу в розмірі 21 300 грн, оскільки позивач після рішення суду не звертала виконавчий лист до примусового виконання в частині стягнення аліментів.

Відповідно до положень ст. 19 СК України орган опіки та піклування подав до суду письмовий висновок щодо вирішення спору, відповідно до якого вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав.

Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пунктом 16 постанови роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Частиною 1 ст. 164 СК встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 03 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак