Справа № 361/7414/15-ц Головуючий у І інстанції Білик Г. О.
Провадження № 22-ц/780/703/17 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 42 02.03.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А.С., членів колегії - суддів Журби С.О., Коцюрби О.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири,

В С Т А Н О В И Л А :

23 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, де просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 06 березня 2008 року ОСОБА_3 придбала вищевказану квартиру за 369 963 грн.

Відповідачем укладено з Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» договір про надання споживчого кредиту, на забезпечення виконанання якого, зазначена квартира передана в іпотеку.

В листопаді 2008 року ОСОБА_3 повідомила, що в зв'язку з відсутністю коштів для виплати отриманого споживчого кредиту, вона має намір продати придбану квартиру.

За домовленістю із ОСОБА_3 позивач мав намір придбати вказану квартиру, однак в зв'язку з тим, що квартира перебувала в іпотеці, договір купівлі-продажу квартири укладений не був.

Тому, 18 листопада 2008 року ОСОБА_3 видала довіреність на ім'я позивача, якою вона уповноважила ОСОБА_2 бути її представником з питань продажу належної їй спірної квартири, а також здійснювати розрахунки по сплаті грошових зобов'язань по кредитному та іпотечному договорах.

Того ж дня позивач сплатив відповідачу, в рахунок оплати вартості квартири, 20 000 доларів США, які вона на той час вже сплатила банку, про що була написана розписка.

Таким чином, позивач стверджує, що між сторонами фактично був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, за яким позивач отримав у користування та розпорядження вказане нерухоме майно.

З цього часу оплата кредитних коштів за придбання квартири здійснювалась позивачем. ОСОБА_2 мав намір переоформити дану квартиру на своє ім'я, однак йому було відмовлено банком в проведенні процедури заміни боржника.

Як стверджує позивач, за період з 2008 року по 2011 рік ним було сплачено 53 096 доларів США кредитних коштів в рахунок вартості квартири.

Однак, 06 березня 2012 року ОСОБА_3, незважаючи на попередню домовленість, без жодного попередження скасувала довіреність видану позивачу.

Сплачені позивачем в рахунок оплати вартості квартири 20 000 доларів США та кошти виплачені в рахунок погашення зобов'язань по кредитному договору відповідач позивачу не повернула.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 2 100 грн.

На обґрунтування ухваленого рішення зазначено, що позивачу стало відомо про порушення його прав 06 березня 2012 року, а з даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 23 жовтня 2015 року після спливу строку загальної позовної давності в три роки.

Обгрунтувань в частині поважності причин пропущення ним строку позовної давності з посиланням на відповідні докази, до суду не надав.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду з даним позовом, а тому в задоволенні позову слід відмовити на підставі положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України.

Крім цього, відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тому суд стягнув з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в сумі 2 100 грн., що підтверджені квитанцією до прибуткового касового ордеру від 20 вересня 2016 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні.

Просить рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, з'ясувавши обставини та перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 березня 2008 року, ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 ( а.с. 5).

В забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту №0 від 06 березня 2008 року названа квартира передана в іпотеку за іпотечним договором №79230, укладеним того ж дня з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» ( а.с. 6-9, 10-11 ).

18 листопада 2008 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 бути її представником у всіх установах та організаціях, в тому числі нотаріальних конторах, з питання продажу належної їй квартири АДРЕСА_1, для чого надала йому право, в тому числі сплачувати грошові зобов'язання по іпотечному договору, підписати договір купівлі-продажу, отримати належні їй кошти тощо ( а.с. 12 ).

Як встановлено, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2013 року, яким скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2013 року, окрім іншого, встановлено, що у листопаді 2008 року між сторонами досягнута домовленість щодо купівлі позивачем у відповідача однокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка знаходилася в заставі за іпотечним договором УКРСИББАНКУ, оскільки ОСОБА_3 не мала змоги погашати кредит.

Бажаючи придбати квартиру позивач сплатив ОСОБА_3 грошові кошти, які вона на той час сплатила по кредиту в сумі 20 000 доларів США та почав сплачувати платежі за її кредитним зобов'язанням, намагаючись в подальшому перевести на себе зобов'зання боржника за кредитним договором.

Для цього отримав від відповідача документи на квартиру, довіреність на право користування, володіння та розпорядження вказаною квартирою, згоду чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на її продаж, ключі від квартири та став нею користуватися на свій розсуд.

З листопада 2011 року перестав погашати кредит, а в березні - звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення сплачених ним коштів у розмірі 424 130,85 грн., вважаючи сплачені ним кошти безпідставно набутим ОСОБА_3 майном, а себе потерпілим ( а.с. 16, 17-18, 60-61 ) .

Вказаним рішенням Апеляційного суду м. Києва відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні його позовних вимог.

Зазначені судом обставини, на переконання апеляційного суду, не доказуються при розгляді зазначеної справи у відповідності до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

При цьому, 06.03.2012 року ОСОБА_3 скасувала довіреність, видану на ім'я ОСОБА_2, а 06 червня 2013 року - відчужила спірне майно ОСОБА_4 за 186 000 грн. ( а.с. 20, 59, 102-103, 104 ).

Таким чином, ОСОБА_3 на даний час не є власником спірної квартири, а відтак - не є належним відповідачем по справі і позовні вимоги до неї, на переконання апеляційного суду, заявлені необґрунтовано.

У відповідності до п.п. 2, 3 п. 11 постанови №14 Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року вказано, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки ОСОБА_3, як встановлено судом апеляційної інстанції, не є відповідальною згідно заявлених позовних вимог, то підставою для відмови у позові не може слугувати сплив строку позовної давності.

Таким чином, суд другої інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції на підставі положень ст. 309 ЦПК України та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог за їх необґрунтованості згідно положень ст.ст. 16, 328, 655 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України.

Відповідно, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження у зазначеній частині ухваленого рішення.

При цьому, вони не можуть слугувати підставою для задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_2 у силу викладеного.

Не свідчать про обґрунтованість заявленого позову, в силу викладеного, і посилання позивача на сплату заборгованості за кредитним договором, фактичне укладення договору купівлі-продажу квартири, користування житлом, скасування доручення.

Зазначені обставини, у даному випадку, підтверджують наявність між сторонами інших правовідносин, а не заявлених у позові, з приводу яких вони не позбавлені можливості звернутись із відповідними вимогами до уповноважених законом осіб за їх вирішенням.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири скасувати і ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

О.П Коцюрба