УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2011/8284/12

Провадження № 6/638/68/17

06.03.2017 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Хайкін В.М. розглянувши подання державного виконавця Дзержинського відділу Державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у майні, яким він володіє спільно з іншими особами в порядку статті 379 ЦПК України, -

ВСТАНОВИВ:

13.07.2016 року державний виконавець Дзержинського відділу Державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у майні, яким він володіє спільно з іншими особами в порядку статті 379 ЦПК України. Вимоги подання обґрунтовує тим, що на виконанні у Дзержинському відділі державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2011/8284/12, виданого 29.03.2016 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 150000,00 грн. На теперішній час рішення суду, за яким видано виконавчий документ, не виконано. В результаті проведених державним виконавцем заходів було встановлено, що боржнику ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира №394 в місті Харкові по проспекту Перемоги, будинок 66, що підтверджує інформаційна довідка №63067247 від 08.07.2016 року. Просить суд визначити частку майна боржника, а саме - квартири №394 в місті Харкові по проспекту Перемоги, будинок 66, якою боржник ОСОБА_2 володіє з ОСОБА_4.

Суддя, повно та всебічно дослідивши матеріали подання, дійшов висновку про те, що у відкритті провадження за даним поданням слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За нормами Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У своїх рішеннях від 29.06.2004 року по справі «ОСОБА_1 проти України», від 20.07.2004 року в справі «Шмалько проти України», від 27.07.2004 року у справі «Ромашов проти України», від 09.11.2004 року у справі «Бакай та інші проти України», від 11.01.2005 року у справі «Дубенко проти України», від 22.02.2005 року у справі «Шаренок проти України», від 05.04.2005 року у справі «Вараниця проти України», від 19.04.2005 року у справах «Піряник проти України», «Долгов проти України», «Щербанов проти України», від 03.05.2005 року у справі «Василенков проти України», від 07.06.2005 року у справі «Фукльов проти України», від 21.06.2005 року у справі «Булинко проти України», від 13.09.2005 року у справі «Лютих проти України», від 06.09.2007 року у справах «Шамрай проти України», «Лозинський та інші проти України» Європейський Суд з прав людини відзначив, що право на суд, закріплене в частині 1 статті 6 Конвенції, було б лише ілюзією, якщо б держави допускали такий стан речей, коли рішення національних судів залишалися б невиконаними. З посиланням на свою попередню прецедентну практику, сформульовану в його попередніх аналогічних справах, Європейський Суд зазначив, що тлумачення частини 1 статті 6 Конвенції винятково як такої, що стосується доступу до суду та процедури розгляду справи у суді, було б несумісним із принципом верховенства права, який держави-учасниці зобовязались дотримувати, ратифікуючи Конвенцію. Зважаючи на це, виконання рішення будь-якого суду повинно розглядатись у світлі вимог статті 6 Конвенції як складова частина «процесу у справі» (trial).

Таким чином Європейський Суд дійшов висновку, що неспроможність держави вжити належних заходів для виконання рішення суду впродовж строку, визначеного національним законодавством, означає позбавлення частини 1 статті 6 Конвенції її корисного значення. У звязку з цим, Європейський Суд з прав людини зазначив, що затримання виконання судового рішення може бути виправданим лише за виняткових обставин. Проте, в будь-якому разі, таке затримання не може бути настільки довгим, аби була знищена сама сутність того права, яке захищається частиною 1 статті 6 Конвенції.

Порядок виконання судових рішень визначено Законом України «Про виконавче провадження». Цей закон визначає загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплює їхні права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження.

Згідно зі статтею 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на обєкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Розділом VI Цивільного процесуального кодексу України (Процесуальні питання, повязані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), на який посилається заявник при зверненні до суду із поданням, а саме статтею 379 ЦПК України передбачено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Тобто, в порядку статті 379 Цивільного процесуального кодексу України можна звернутись із поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами під час виконання рішення суду, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Як вбачається із подання та матеріалів, доданих до нього заявником, виконавчий лист виданий Дзержинським районним судом м. Харкова 29.03.2016 року по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_2.

Так, згідно резолютивної частини вироку, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 150000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Як розяснено у пункті 20 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №2 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», правилами статті 373 ЦПК регулюються питання відстрочки і розстрочки виконання, зміни чи встановлення способу виконання судових рішень у цивільних справах, і на подання державного виконавця про зміну, наприклад, способу виконання вироку суду про конфіскацію майна вони не поширюються. Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішуються відповідно до розділу VIII КПК. Питання, які виникають під час та після виконання вироку у потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та інших осіб, що стосуються цивільного позову, розглядаються судом за правилами КПК (стаття 539).

Кримінальним процесуальним кодексом України (Розділ VIII Виконання судових рішень) передбачено, що у разі, якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження (частина 3 статті 535 КПК України).

Згідно із частиною 1 статті 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та інші особи мають право звертатися до суду з клопотаннями про вирішення питань, які безпосередньо стосуються їх прав, обов'язків чи законних інтересів.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, виходячи з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся заявник, предмету спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що справа не може розглядатись місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 122 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 122, 208-210 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження за поданням державного виконавця Дзержинського відділу Державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у майні, яким він володіє спільно з іншими особами в порядку статті 379 ЦПК України відмовити.

Розяснити заявнику, що відмова у відкритті провадження у справі, відповідно до частини 7 статті 122 ЦПК України, перешкоджає повторному зверненню до суду (місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства) з такою самою заявою.

Розяснити заявнику, що він у строки визначені законом, має право звернутись з даною заявою до місцевого загального суду в порядку кримінального судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: