АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/614/17 Справа № 175/2589/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Борисов С. А. Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року та додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою, визнавши право власності на житловий будинок та земельну ділянку за цією ж адресою за ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Зобов'язано Реєстраційну службу Дніпропетровського районного управління юстиції здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою, за ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року викладено другий абзац резолютивної частини заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції про витребування майна з чужого незаконного володіння в наступній редакції:

«Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 що має наступні характеристики: будинок (літ. А), прибудова (літ. AI) загальною площею 395,7 кв.м., житловою площею 171,2 кв.м., тераса (літ. а), сарай (літ. Б), альтанка (літ. В), басейн (бас), колодязі (К, К1), зливні ями (3/Я-3/Я2), огорожа №1-4, замощення (І) та земельну ділянку, розташовану за адресою Дніпропетровська область, АДРЕСА_1 (кадастровий номер: НОМЕР_2) площею 0,15 га, визнавши право власності на житловий будинок та земельну ділянку за цією ж адресою за ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1).»

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року та додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у відповідності до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.10.2007 року є одноосібним власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний житловий будинок було збудовано на земельних ділянках, які належать їй на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 листопада 2000 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 лютого 2001 року. В подальшому, на підставі вказаних договорів купівлі-продажу нею було оформлено Державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_3 від 19 лютого 2001 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5423.

З 1997 року по квітень 2007 року ОСОБА_3 проживала однією сім'єю з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З матеріалів справи вбачається, що для вселення ОСОБА_3 в рамках цієї ж справи подає зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні власністю. Рішення по справі № 2-283/10 було винесено 11 квітня 2011 року. Ухвалою апеляційного суду по даній справі рішення суду першої інстанції залишено без змін. За вказаним рішенням суду у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно було відмовлено, натомість зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні власністю було задоволено та зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення позивачки до вказаного будинку. Фактичне вселення відбулось 11 листопада 2011 року, про що державним виконавцем складено Акт.

Заочним рішенням від 11 лютого 2009 року по справі № 2-1610/2009 було визнано за ОСОБА_5 право власності на вказаний спірний житловий будинок.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2009 року вищезазначене заочне рішення скасовано, а справу призначено до нового розгляду.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2009 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 та заборонено його відчуження.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2011 року позов ОСОБА_5 про визнання права власності - залишено без розгляду.

Таким чином, право власності ОСОБА_5 на спірний будинок не виникло і вибуття спірного нерухомого майна з власності ОСОБА_3 відбулось без її згоди та волевиявлення.

Однак 20 квітня 2009 року ОСОБА_5 начебто уклала договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 з ОСОБА_6, але нотаріально такий договір посвідчено не було.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору та визнання права власності - задоволено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовлено.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що перехід права власності на спірне майно здійснювався між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без законних на те підстав та без волі єдиної законної власниці нерухомого майна ОСОБА_3, оскільки скасований рішенням суду договір укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 20.04.2009 року не тягне за собою ніяких правових наслідків для сторін, а отже відсутні підстави для визнання його дійсним.

Також з моменту виникнення у ОСОБА_3 права власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та до теперішнього часу загальна площа домоволодіння, відповідно до технічного паспорту залишається незмінною, ніяких додаткових споруд за час розгляду вищезазначених справ відносно зазначеного нерухомого майна не будувалось, що ще раз підтверджує, що єдиною законною власницею домоволодіння є ОСОБА_3

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Відповідна правова позиція була сформована Верховним Судом України в Постанові по справі № 6-107цс12 від 07.11.12 року.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року норма ч.1 ст.216 ЦК (435-15) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ).

Також, згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року (справа N 6-251 цс 15), одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року (справа N 6-1203цс15) зазначив, що за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

В контексті спірних правовідносин у даній справі є очевидним, що ОСОБА_3 обрала вірний спосіб захисту свого порушеного права, що погоджується з усталеною судовою практикою у даних спорах, а отже викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи для скасування рішень підлягають відхиленню.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_3 в повній мірі доведено належність нерухомого майна: житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою саме їй, а також наявність правових підстав для витребування її майна з чужого незаконного володіння.

Крім того, враховуючи наявність на сьогоднішній день інших правовстановлювальних документів на вказаний об'єкт нерухомого майна, їх реєстрацію в державних реєстрах правочинів, а також те, згідно обраного способу захисту порушених прав вони не визнавались недійсними, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що керуючись п.10 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.01.2003 р. № 6/5, визнає це рішення суду обов'язковим для державної реєстрації зі скасуванням записів про наявність права власності на: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою, за будь-якими іншими особами, крім позивача.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те,що на сьогоднішній час вона є добросовісним набувачем і є титульним власником спірного нерухомого майна,колегія суддів вважає хибними,оскільки заочне рішення від 11 лютого 2009 року по справі № 2-1610/2009 яким було визнано за ОСОБА_5 право власності на вказаний спірний житловий будинок було скасовано ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2009 року і ухвалою цього ж суду від 29 листопада 2011 року позов ОСОБА_5 про визнання права власності - залишено без розгляду.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо додаткового рішення від 29 жовтня 2015 року-то воно стосується опису об'єкта нерухомого майна, який витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2,є законним і обґрунтованим і також підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року та додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича