Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №335/6113/16 Головуючий у 1 інстанції Бойко О.Ю.
Провадження № 22-ц/778/234/17 Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Дзярука М.П.,

Суддів: Крилової О.В.

Трофимової Д.А.,

за участі секретаря: Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, служби (управління) у справах дітей, треті особи: Відділ реєстрації фізичних осіб по Заводському району м. Запоріжжя, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про усунення перешкод у здійсненні права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Запорізької міської ради, служби (управління) у справах дітей, треті особи: Відділ реєстрації фізичних осіб по Заводському району м. Запоріжжя, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про усунення перешкод у здійсненні права власності.

В позові зазначала, що після смерті її матері ОСОБА_5, вона стала власником ? частки квартири за адресою: АДРЕСА_1, іншою частиною квартири володіє її сестра ОСОБА_4 На час звернення з позовом у зазначеній квартирі зареєстрована донька ОСОБА_4 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. В 2012 році ОСОБА_4 була позбавлена батьківських прав відносно своєї доньки ОСОБА_6, у зв'язку з чим ОСОБА_5 була призначена опікуном ОСОБА_6

У 2015 році після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_6 була влаштована до Благодійного православного будинку - притулку милосердя «Надія». В серпні 2015 року позивач звернулась до Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради з метою оформити опіку над ОСОБА_6, та дізналась, що ОСОБА_6 була усиновлена. Позивач звернулась до ВРФС по Заводському району міста Запоріжжя з заявою про зняття ОСОБА_6 з реєстрації, однак їй було відмовлено.

Оскільки ОСОБА_6 залишається зареєстрованою у квартирі, позивач постійно несе додаткові витрати по утриманню квартири, також даний факт завдає їй перешкоди в здійсненні права власності ? частиною квартири, просила суд визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. та зняти ОСОБА_6 з реєстрації.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2016 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалене у справі судове рішення, зазначеним вимогам закону відповідає в повному обсязі.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 належить ? частина квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 Інша ? частина зазначеної квартири належить сестрі позивача ОСОБА_4 В спірній квартирі зареєстровані: позивач, її сестра ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_4 у 2012р. була позбавлена батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_6. Опікуном малолітньої була призначена бабуся ОСОБА_5 Після її смерті 05.06.2015р., малолітня була влаштована до благодійного православного будинку (притулку) милосердя «Надія». Фактично з червня 2015р. малолітня ОСОБА_6 в спірній квартирі не проживає. Листом служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 21.08.2015р. позивача було повідомлено, що ОСОБА_6 влаштована в сім'ю громадян України та знята з обліку дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування. З урахуванням зазначеного, позивач просила визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування спірною квартирою, оскільки та набула іншу сім'ю, яка її забезпечує, в т.ч. і надає житло. Реєстрація ОСОБА_6 в спірній квартирі порушує права позивача на вільне користування своєю власністю, а також створює додаткові матеріальні витрати з оплати житлово-комунальних послуг, які продовжують нараховуватися на ОСОБА_6

Згідно ст. 10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із подальшими змінами та доповненнями), роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основними засадами державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа, є: зокрема захист майнових, житлових та інших прав та інтересів таких дітей.

До осіб із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування відносяться особи віком від 18 до 23 років, у яких у віці до 18 років померли або загинули батьки, та особи, які були віднесені до дітей, позбавлених батьківського піклування.

У відповідності до ст. 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання належать, зокрема діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, а також особи з їх числа.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року №2342-ІУ за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також за особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 спочатку як дитина, позбавлена батьківського піклування, а потім і як особа із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, зберігає право на житло. Вона правомірно проживала у спірному приміщенні, від нього не відмовлялася.

Правові підстави для визнання малолітньої ОСОБА_6 такою, що втратила право користування спірною квартирою на теперішній час позивачем не доведені.

У суду немає достатніх підстав вважати, що малолітня ОСОБА_6 набула право користування іншим житлом.

Отже, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, положення Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року із змінами схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року, Закон України «Про охорону дитинства», Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, прийшов до висновку що визнання малолітньої ОСОБА_6 на теперішній час такою, що втратили право на користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 буде порушенням її прав.

Посилання апелянта на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, порушення його права як власника при вирішенні судом спірних правовідносин, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки вони спростовані дослідженими судом доказами.

Районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: