"22" вересня 2017 р.
Справа № 150/422/17
Провадження № 2/150/181/17
Р І Ш Е Н Н Я

І МЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Кушнір Б.Б.,

за участю: секретаря Горбей О.М.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Служба у справах дітей Чернівецької районної державної адміністрації, про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні власністю та про зобов'язання до виселення особи з житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні та розпорядженні його приватною власністю при здійсненні ним вселення, проживання та використання житлового будинку з надвірним будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також зобов'язати відповідача звільнити вищевказаний житловий будинок, який належить позивачу на праві приватної власності. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що йому на підставі договору дарування належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Договір дарування був укладений у період перебування його у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, від шлюбу мають неповнолітніх дітей : ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 02.02.2017 він розірвав шлюб із ОСОБА_2 На даний час в спірному житловому будинку проживає відповідач із неповнолітніми дітьми, незважаючи на те, що вона має інше житлове приміщення для проживання. З моменту розірвання шлюбу він змушений залишити належний йому на праві приватної власності житловий будинок, де він також і зареєстрований, з незалежних від нього причин, та переїхати проживати за адресою: АДРЕСА_2. Зазначає, що відповідач створює такі умови, щоб він не міг потрапити та проживати в даному житловому будинку, а добровільно вирішити дане питання сторони не можуть.

Позивач вимушений звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задоволити, зазначивши, що ніяким іншим житлом не володіє. За спірною адресою проживав разом з ОСОБА_2 та спільними дітьми з вересня 2014 року, не проживає у власному будинку з 23.08.2016, тобто за шість місяців до розлучення з відповідачем.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволені позову, суду пояснила, що від подружнього життя у них є двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5. Шлюб з позивачем зареєстрували в 2003 році. Спочатку винаймали квартиру в м. Вінниця, з 2007 року проживали в будинку матері відповідача за адресою: АДРЕСА_3. У 2014 році батько позивача купив житловий будинок по АДРЕСА_1, до якого сторони переїхали та в якому проживали. Житловий будинок, який знаходиться у с. Грабовець та нележить її матері ОСОБА_7, складається з трьох кімнат житловою площею 37 кв.м. та в якому проживають шестеро осіб, умов для проживання ще однієї сім'ї там немає. На момент розлучення і по сьогоднішній день вона з неповнолітніми дітьми проживає в будинку в с. Сокіл, дверні замки не міняла, сплачує комунальні послуги. Старший син ходить до школи в с. Сокіл, а молодша донька до дитячого садка. У с. Грабовець школи і дитячого садка немає, водити дітей потрібно за 3-4 км до сусіднього села. Обставини неналежної поведінки, які зазначені в позовній заяві, не визнає, позивачу у здійсненні його прав ніяким чином не перешкоджає, правил співжиття не порушує.

Представник служби у справах дітей у судовому засіданні зазначила, що у відповідності до чинного законодавства, насамперед Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, ким вони здійснюються, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Діти проживають в спірному житловому будинку на законних правах, оскільки позивач не позбавлений батьківських прав. Відповідач на даний час можливості виселити та забрати дітей з даного будинку не має, відтак, задоволення позову призведе до порушення прав неповнолітніх дітей.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, надані сторонами, встановив наступні обставини справи та визначив відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі з 06.06.2003. Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 2 лютого 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Від спільного подружнього життя у них є двоє дітей: малолітній син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, та малолітня донька - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Згідно рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року, ОСОБА_1 зобов'язаний сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в розмірі 1/3 усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.01.2017 і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Відповідно до договору дарування від 02.01.2014 серії НОМЕР_3, житловий будинок загальною площею 78,1 кв.м. (житлова площа 57,8 кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, належить ОСОБА_1.

Відповідно до довідки № 480 від 18.09.2017, виданої виконкомом Сокільської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, ОСОБА_2 та її неповнолітні діти проживають в АДРЕСА_1, та за вказаною адресою не зареєстровані.

Відповідно до довідки № 305 від 14.06.2017, виданої виконкомом Сокільської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми згідно погосподарської книги №1, об'єкт погосподарського обліку №00511 проживає АДРЕСА_1 без реєстрації.

Згідно довідки № 304 від 14.06.2017, виданої виконкомом Сокільської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, ОСОБА_1 згідно погосподарського обліку № 00511 зареєстрований АДРЕСА_1 та за вказаною адресою не проживає.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 07.09.2017, встановлено, що остання з двома малолітніми дітьми: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає в АДРЕСА_4. Зареєстрована у АДРЕСА_3, в будинку матері ОСОБА_7, який складається з трьох кімнат, одноповерховий, житловою площею 37 кв.м. За вказаною адресою проживає ще дві сім'ї (шестеро осіб). Згідно висновку, умов для проживання в даному будинку ще однієї сім'ї немає.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 05.07.2017 звернувся до Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП із заявою про вжиття заходів до колишньої дружини ОСОБА_2, так як під час спільного проживання АДРЕСА_1, виникали сварки, що перешкоджали йому проживати у власному будинку, тому на даний час він вимушений проживати АДРЕСА_2. Згідно висновку Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП про результати розгляду звернення ОСОБА_1, обставини, викладені в заяві, та його поясненнях не знайшли свого підтвердження.

Також, 14.06.2017 ОСОБА_1 звертався до служби у справах дітей Чернівецької районної державної адміністрації із заявою про усунення перешкод у зустрічах із неповнолітніми дітьми, надання часу для особистого самостійного спілкування з дітьми та проведення профілактичної роботи стосовно ОСОБА_2

Суд розглянувши справу, повно і всебічно з'ясувавши обставини цієї справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити мотивуючи своє рішення наступним чином.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та виселення особи з житлового приміщення залежить від вирішення питання про правомірність користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частина перша статті восьмої Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U. K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U. R., 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Згідно ч.ч.1, 2, 7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Оскільки відповідач у справі набула право користування житловим будинком, та проживання у ньому у 2014 році на законних підставах, за згодою власника, будучи членом сім'ї власника - дружиною, відтак, сам факт припинення сімейних відносин із власником житлового будинку не позбавляє її права користування житловим приміщенням і не є підставою для виселення з цього житлового приміщення.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник житлового будинку має відповідно до ст.157 ЖК, за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст.116 ЖК.

Членів сім'ї власника житлового будинку, у відповідності до ст. 157 ЖК України, може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу, а саме: якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Наведені позивачем в позовній заяві обставини неможливості проживання в спірному житловому будинку та створення відповідачем перешкод позивачу у користуванні та володінні житловим будинком, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами. Зокрема, як вбачається з висновку Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП від 06.07.2017 про результати розгляду звернення ОСОБА_1, обставини, викладені в заяві ОСОБА_1 та його поясненнях, не знайшли свого підтвердження.

Окрім того, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

З матеріалів справи встановлено, що позивач не позбавлений батьківських прав, відтак, діти позивача на законних підставах проживають у його будинку, в той же час відповідач належить до членів сім'ї своїх малолітніх дітей, оскільки діти перебувають на її утриманні та проживають разом з нею після розлучення, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з двома малолітніми дітьми: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, постійно проживає в АДРЕСА_1, іншого житла на праві власності не мають, регулярно сплачує житлово-комунальні послуги за адресою спірного житлового будинку, утримує самостійно вказане домоволодіння, не заперечує проти вселення власника в спірне житло, яке складається із трьох ізольованих кімнат, ніяким чином не перешкоджає позивачу в здійсненні своїх прав, не порушує правил співжиття, а позивач самостійно, добровільно, ще до розлучення з відповідачем покинув вказаний будинок.

Натомість позивачем не надано доказів на підтвердження факту порушення, невизнання чи оспорювання його прав як власника з боку відповідача, а також не доведено факту вчинення перешкод у користуванні майном з боку відповідача, відтак, суд прийшов до висновку про відмову в позові з підстав недоведеності обставин, за яких законом передбачено можливість виселення відповідача з житлового приміщення на вимогу його власника.

При цьому, суд зазначає, що позивачем в позовній заяві не наведено інших підстав щодо усунення перешкод у здійсненні права користування власністю та виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судові витрати при відмові у позові, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні власністю та про зобов'язання до виселення особи з житлового приміщення, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області через Чернівецький районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення, у відповідності до ч.3 ст.209 ЦПК України, складено 22.09.2017 року.

Суддя Кушнір Б.Б.