АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання неукладеним договору іпотеки та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі - ПАТ «Дельта Банк»), публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання неукладеним договору іпотеки та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги.

Зазначала, що 27 вересня 2006 року між нею та відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 23646, відповідно до якого вона передала в іпотеку п'ятикімнатну квартиру загальною площею 150, 20 кв. м, жила площа: 105, 20 кв.м, що належить їй на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, предметом якого є в тому числі передача права вимоги за договором іпотеки від 27 вересня 2006 року № 23646.

Посилаючись на те, що на момент укладання оспорюваних договорів, право користування квартирою, яка є предметом іпотеки, мала неповнолітня дитина ОСОБА_3, а тому для укладання вказаних договорів обов'язковим є надання згоди органом опіки та піклування, проте такої згоди орган опіки та піклування не надавав, крім того, відступлення права вимоги за оспорюваним договором іпотеки повинно було здійснюватися з обов'язковим її повідомленням та шляхом укладання додаткової нотаріальної угоди з нею, просила : визнати неукладеним договір іпотеки від 27 вересня 2006 року № 23646, укладений між нею та ПАТ «УкрСиббанк», та визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині купівлі-продажу прав вимоги за договором іпотеки від 27 вересня 2006 року № 23646.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши представників відповідачів, які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, 27 вересня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит, в сумі 150 000 дол. США, з початковою процентною ставкою 12,30 % на строк не пізніше 27 вересня 2017 року, а позичальник зобов'язався на визначених кредитним договором умовах повернути кредит, сплатити проценти за його користуванням та інші передбачені договором платежі (а.с.42-49).

27 вересня 2016 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 23646, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку п'ятикімнатну квартиру загальною площею 150,20 кв. м, жила площа: 105,20 кв. м, що належить іпотекодавцю та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.53-54).

З матеріалів справи вбачається, що 17 жовтня 2006 року в належній ОСОБА_2 квартирі зареєстрована неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка відповідно до свідоцтва про народження від 23 липня 1999 року НОМЕР_1 є дочкою ОСОБА_2 (а.с.9, 12).

У відповідності до даних, які містяться в довідці форми № 3 від 28 жовтня 2016 року, виданої структурним підрозділом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» ЖЕД 902, в належній ОСОБА_2 квартирі з 17 жовтня 2006 року зареєстрована її мати ОСОБА_5 та з 24 лютого 2003 року її батько ОСОБА_6 (а.с.101).

Встановлено, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, набуте ОСОБА_2. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Івановою JI.M., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 07 листопада 2003 року за реєстровим № 4554 (а.с.17-18).

Як убачається з матеріалів справи, 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», як продавцем, та ПАТ «Дельта Банк», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого, продавець погодився продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець погодився придбати права вимоги за кредитами та прийняти їх та сплатити ціну купівлі. За змістом указаного договору: права вимоги за кредитами - всі права вимоги продавця в якості кредитодавця по відношенню до позичальників в якості позичальників стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами, а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення за відповідними договорами забезпечення; договори забезпечення - договори застави, договори іпотеки та договори поруки, перелічені у Додатку І зі всіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до них (якщо такі є), що створюють забезпечення відповідних прав вимоги за кредитами (а.с.55-73).

19 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» підписано акт приймання - передачі прав вимоги за кредитами, відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року (а.с.74).

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» в тому числі права вимоги за кредитним договором від 27 вересня 2006 року № 0, позичальником за яким є ОСОБА_4, та права вимоги за договором іпотеки від 27 вересня 2006 року № 23646, іпотекодавцем за яким є ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що в результаті укладання оспорюваного договору іпотеки не було порушено майнових прав неповнолітньої дитини, оспорюваний договір іпотеки не містить вимоги про обов'язкове надання іпотекодавцем згоди на відступлення прав за іпотечним договором, а вимога про визнання іпотечного договору неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав передбачених законом.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Статтею 16 ЦК України такого способу захисту, як визнання договору неукладеним, не передбачено, в той час як визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Доводи апеляційної скарги про те, що правова позиція Верховного Суду України, на яку послався районний суд у рішенні протирічить імперативним нормам, що закріплені в ч. 6 ст. 203 ЦК України, зі сторони ПАТ «Дельта Банк», на момент розгляду цієї справи, вчинено посягання на гарантовані державою права на житло та права користування житлом ОСОБА_3, що дає підстави для звернення до суду із позовною заявою про визнання правочину неукладеним та недійсним для захисту порушених прав, судом не надано правової оцінки тому, що для укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині купівлі-продажу прав вимоги за договором іпотеки від 27 вересня 2006 року № 23646 необхідна була згода іпотекодавця, оскільки останній є відмінним від особи боржника та не поручався перед ПАТ «Дельта Банк» за виконання боржником взятих на себе зобов'язань й, окрім цього, не отримано згоди від органу опіки та піклування, - колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими, такими, що спростовуються сукупністю зібраних у справі доказів.

До того, згідно зі статті 360-7 ЦПК України правова позиція Верховного Суду України при застосуванні аналогічних норм матеріального права є обов'язковою до врахування судами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16, передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Пунктом 1.6 договору іпотеки № 23646 від 27 вересня 2006 року встановлено, що іпотекодавець свідчить, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі і дітей (а.с.13,53,163).

Зі справи убачається, що неповнолітня дитина ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за місцезнаходженням іпотечного майна 17 жовтня 2006 року, тобто після укладення договору іпотеки (26.09.2006р.).

Відсутні у справі й докази порушення майнових прав дитини позивачки.

Встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, не є власником (співвласником) іпотечного майна.

Стаття 24 Закону України «Про іпотеку» передбачає можливість відступлення прав за іпотечним договором за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Право вимоги належить іпотекодержателю, тому саме він і може їх відступити.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

З наявного в справі договору купівлі-продажу-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року убачається, що його було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстровано за № 2949, 2950 (а.с.73 на звороті).

Відповідно до ст. 512 ЦК України, статей 24 і 42 Закону України «Про іпотеку» кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

передання ним своїх прав іншій особі за правочином;

правонаступництва (наприклад, у разі реорганізації юридичної особи, що є кредитором у зобов'язанні);

при виконанні обов'язку боржника його поручителем, майновим поручителем, третьою особою чи наступним іпотекодержателем.

Згідно зі ст. 42 Закону України «Про іпотеку» наступний іпотекодержатель, який сплачує повну суму основного зобов'язання попередньому іпотекодержателю, вважається особою, на користь якої здійснене відступлення прав попереднього іпотекодержателя за іпотечним договором. Майновий поручитель, який виконав основне зобов'язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в тому самому обсязі і на тих самих умовах, що існували до моменту такого переходу, якщо інше не передбачено законом або договором. Відбувається лише заміна особи, па користь якої боржник повинен виконати зобов'язання, забезпечені іпотекою, сутність зобов'язання залишається незмінною (ст. 514 ЦК України).

Про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити про це боржнику у п'ятиденний строк (ч. 2 ст. 24 Закону України «Про іпотеку»).

У матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивачки про відступлення права вимоги за зобов'язаннями ПАТ «Укрсиббанк» до ПАТ «Дельта Банк», проте відступлення прав іпотекодержателя є дією, яка слідує після укладення договору іпотеки, у той час як підставою для визнання договору недійсним є недодержання стороною чи сторонами вимог закону в момент укладення договору.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в справі № 6-4322св10.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

З урахуванням зазначеного та матеріалів справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав до задоволення заявленого по справі позову.

При цьому, колегія суддів враховує обставини справи, а також передбачені положеннями ЦПК України повноваження суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/8353/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2792/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.