АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Пікуль А.А., Ратнікової В.М.

при секретарі - Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2016 р. у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 р. ПрАТ «Просто-страхування» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

На обґрунтування своїх вимог зазначало, що 23 березня 2015 р. між ПрАТ «Просто-страхування» та ОСОБА_2 було укладено договір, обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс НОМЕР_3), відповідно до якого застраховано цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1.

25.10.2015 р. в м. Києві з вини ОСОБА_1, який керував автомобілем «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортного засобу «Nissan», реєстраційний номер НОМЕР_2 під управлінням ОСОБА_3, сталася дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої пошкоджено автомобіль «Nissan», реєстраційний номер НОМЕР_2 належний на праві власності ОСОБА_4

На підставі калькуляції ремонту автомобіля від 28.10.2015 р. проведеної ТОВ «Автоальянс Київ», ПрАТ «Просто-страхування» склало страховий акт № 110575 від 17.02.2016 р. та виплатило ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 4 917, 85 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 в порушення пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не повідомив страховика про дорожньо-транспортну пригоду, позивач просив на підставі п.п. «ґ» п.38.1.1 п. 38.1 ст. 38 цього Закону стягнути з відповідача понесені ним витрати по виплаті страхового відшкодування у розмірі 4 917,85 грн. та судовий збір у розмірі 1 378 грн.

Справа № 755/14821/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2751/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2016 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «Просто-страхування» просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції неправильно застосував положення пп. «ґ» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 та пп. 33.1.4 п. 31.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не звернувши увагу на постанову Верховного Суду України від 12 лютого 2014 р., в якій зазначено, що неузгодженість нумерації пп. «ґ» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 та пп. 33.1.4 п. 31.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» після внесених до них змін не може обмежувати встановлене ст. 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Також вказував на те, що правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові від 16.09.2015 р. у справі №6-284цс15, та у постановах від 22.03.2016 р. і 22.06.2016 р. щодо застосування пп. «ґ» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 та пп. 33.1.4 п. 31.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є протилежними і не є джерелом права, а відтак суд першої інстанції повинен був застосовувати пряму норму закону.

В судове засідання представник ПрАТ «Просто-страхування» не зЧявився, про час та місце розгляду справи зазначена юридична особа була повідомлена належно.

Представник ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 23.03.2015 р. між ПрАТ «Просто-страхування» та ОСОБА_2 укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за умовами якого застраховано цивільно-правову відповідальність власника автомобіля Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1.

25.10.2015 р. з вини ОСОБА_1, який керував автомобілем Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено належний на праві власності ОСОБА_4 автомобіль «Nissan», реєстраційний номер НОМЕР_2.

На підставі заяви ОСОБА_4 про настання страхового випадку від 04.02.2016 р., ПрАТ «Просто-страхування» склало страховий акт від 17.02.2016 р. № 110575 та відповідно до платіжного дорученням № 3028 від 18.02.16 р. перерахувало страхове відшкодування на ремонт автомобіля у розмірі 4 917,85 грн.

Представник ПрАТ «Просто-страхування» позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 в порушення вимог пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не повідомив страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди, а тому здійснивши виплату страхового відшкодування потерпілій особі, ПрАТ «Просто-страхування» відповідно до підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» набуло право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки у строки, визначені підпунктом 33.1.4 пункту 31.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В запереченнях на позовну заяву ОСОБА_1 вказував на те, що ним та потерпілою особою ОСОБА_3 було складено європротокол про обставини ДТП, який потерпіла особа разом з пошкодженим автомобілем надала для огляду страховикові, що дало йому можливість перевірити обставини страхового випадку і встановити розмір страхового відшкодування а тому вважав, що позовні вимоги ПрАТ «Просто-страхування» є безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Просто-страхування», суд першої інстанції виходив із того, що за порушення підпункту 33.1.4 п. 31.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачена відповідальність в порядку регресу, що узгоджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16.09.2015 року у справі № 6-284цс15.

Аналізуючи правові норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якими передбачено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання страхового випадку, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року №6-284цс15 виклав правову позицію, відповідно до якої такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам та, що сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватися на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобовЧязанння входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватися у загальному порядку відшкодування збитків.

Загальні положеннями про відшкодування шкоди передбачають обовЧязкову наявність шкоди, неправомірність дій особи, що заподіяла шкоду, причинний звЧязок між заподіяною шкодою і такими діями, а також вину особи, що заподіяла шкоду.

Статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку на страховика покладається обовЧязок у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодувати у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Зазначений обов'язок страховик зобов'язаний виконати незалежно від винних дій особи, що спричинили дорожньо-транспортну пригоду, наслідком якої є заподіяння шкоди потерпілій особі.

Право на звернення з регресними вимогами у страховика у разі порушення страхувальником чи водієм забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, вимог підпункту 33.1.4 пункту 31.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у тому випадку, якщо такі неправомірні винні дії призвели до неможливості перевірки страховиком обставин дорожньо-транспортної пригоди, що призвело до необґрунтованих виплат.

Оскільки факт настання страхового випадку з вини ОСОБА_1 ніким не оспорюється, позивач перевірив обставини ДТП і визнав їх страховим випадком, сам розрахував і добровільно виплатив страхове відшкодування, тому саме по собі письмове неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може бути підставою для задоволення позовних вимог ПАТ «Просто-страхування», оскільки воно не призвело до заподіяння необґрунтованих виплат страховика.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції обов'язкових в силу ст. 360-7 ЦПК України правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 23 березня 2016 року у справі № 6-2595цс15, та від 22.06.2016 року № 6-125цс16 не є переконливими, оскільки викладена в зазначених висновках правова позиція про те, що рішення про наявність або відсутність підстав для задоволення регресної вимоги мусить грунтуватися на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, тому такі спори мають вирішуватися у загальному порядку відшкодування збитків, не суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.09.2015 року №6-284цс15.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність оскаржуваного рішення з огляду на положення ч. 2 ст. 308 ЦПК України, відповідно до якої не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на викладене та керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2016 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: