Провадження №22-ц/784/1277/17
Провадження № 22-ц/784/1277/17 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 квітня 2017 року у справі за позовом приватного підприємства «Шафаят» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання договорів дарування недійсними, визнання недійсним іпотечного договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобовязання скасувати заборону відчуження майна,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 р. ПП «Шафаят» звернувся до суду з даним позовом, який неодноразово уточнював, до ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_4, обґрунтовуючи його тим, що ПП «Шафаят» на підставі рішення господарського суду Миколаївської області від 7 березня 2007 р. та Державного акту про право власності на земельну ділянку від 14 липня 2008 року було власником цілісного майнового комплексу (адміністративно-побутового та торгівельного комплексу) та земельної ділянки площею 2518 кв.м, для обслуговування комплексу, що розташовані по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві. Як вказав позивач, з метою запобігання звернення стягнення на майно підприємства у звязку з заборгованістю за кредитним договором, укладеним між ПП «Шафаят» та ПАТ КБ «Приватбанк», власник підприємства - ОСОБА_10 - домовився зі своїм рідним братом ОСОБА_6 про переоформлення на нього права власності на вищевказане нерухоме майно та 25 вересня 2010 року ПП «Шафаят» за нотаріально посвідченими договорами подарував вказане майно ОСОБА_6. За твердженням позивача, ОСОБА_11 спірне майно фактично не приймав, не здійснював в ньому ані господарської, ані будь-якої іншої діяльності, в ньому і надалі здійснює свою господарську діяльність та проживає власник підприємства ОСОБА_10 разом з членами сімї, змін про юридичну адресу ПП «Шафаят» до Статуту підприємства та в Єдиний державний реєстр юридичних осіб не вносились, що свідчить про фіктивність укладених правочинів.

Також позивач зазначав, що коли в 2014 році ОСОБА_10 виїхав на тривалий час за межі України, то ОСОБА_11 без згоди брата на вмовляння спільного друга їх сімї - ОСОБА_7 - погодився передати останньому тимчасово у власність вищевказану нерухомість до часу повернення ОСОБА_10, в звязку з чим 9 липня 2014 р. були укладені відповідні договори дарування. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_12 Одночасно з цими договорами нотаріусом було посвідчено заповіт, складений ОСОБА_7, який на випадок своєї смерті заповідав отримане в дар майно синові ОСОБА_10

6 серпня 2014 р. ОСОБА_7 уклав договір позики із ОСОБА_4, за яким отримав в борг значну суму коштів під проценти та одночасно передав спірну нерухомість в іпотеку за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Херсонського МНО ОСОБА_9 за реєстровим № 451. В травні 2015 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на фіктивність укладених 25 жовтня 2010 р. між ПП «Шафаят» та ОСОБА_11 договорів дарування, позивач вважав, що ОСОБА_11 не мав права відчужувати спірне майно ОСОБА_7, а останній не мав права передавати спірне майно в іпотеку ОСОБА_4

За таких обставин, ПП «Шафаят» просило: визнати недійсними договори дарування цілісного майнового комплексу та земельної ділянки по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві, укладений 25 вересня 2010 року між ПП «Шафаят» та ОСОБА_11, витребувати це майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_7; визнати недійсним іпотечний договір, укладений 22 квітня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4; зобовязати приватного нотаріуса Херсонського МНО ОСОБА_9 скасувати заборону відчуження вищевказаного майна, накладену 6 серпня 2014 року у звязку із посвідченням нею іпотечного договору, укладеного 22 квітня 2014 року.

Ухвалою суду від 24 січня 2017 р. в якості співвідповідача було залучено приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_9

Представник відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_11 - ОСОБА_13 - позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просила відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Також заявила про застосування строку позовної давності, який, на її думку, сплинув в жовтні 2013 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2017 року позов ПП Шафаят повністю задоволено. Визнано недійсними договори дарування цілісного майнового комплексу та земельної ділянки, загальною площею 2518 кв.м. для обслуговування цього комплексу, які розташовані в м.Миколаєві по вул.Очаківська, 1-Ж в м.Миколаєві, укладені 25 вересня 2010 року між ПП Шафаят та ОСОБА_11, посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровими номерами №№ 449, 450. Витребувано на користь ПП Шафаят зазначені майновий комплекс та земельну ділянку з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 ОСОБА_8. Визнано недійсним іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований за № 451 від 06 серпня (22 квітня) 2014 року, укладений між ОСОБА_7 ОСОБА_8 та ОСОБА_4. Зобовязано приватного нотаріуса ОСОБА_9 скасувати заборону відчуження майна - адміністративно-побутового та торгівельного комплексу та земельної ділянки, площею 2518 кв.м., які розташовані в м.Миколаєві по вул.Очаківська, 1-Ж в м.Миколаєві, накладену 06 серпня 2014 року за реєстровим номером № 452. Стягнуто на користь ПП Шафаят з ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_4 по 5793грн. 19коп. судового збору з кожного. Стягнуто на користь П.П. Шафаят з приватного нотаріуса Херсонського МНО ОСОБА_9 551грн. 20коп. судового збору .

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На думку апелянта, висновок суду про доведеність позивачем фіктивності спірних договорів дарування не відповідає обставинам справи та суперечить закону. За її твердженням, даний позов заявлений з єдиною метою уникнути звернення стягнення на спірне майно, що є предметом іпотеки за укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 договором іпотеки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Приватне підприємство "Шафаят" є юридичною особою, засноване на приватній власності ОСОБА_10. Юридичною адресою підприємства з часу його державної реєстрації - 05 листопада 2003 року - є вул. Очаківська, 1-Ж в м. Миколаєв. 07 березня 2007 року рішенням господарського суду Миколаївської області по справі № 17/170/07 за ПП "Шафаят" визнано право власності на цілісний майновий комплекс по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві, в тому числі на самочинно переплановані і збудовані приміщення: адміністративно-виробничо-побутова будівля літ. "Я-1", зовнішніми розмірами 5,60х13,87кв.м., загальною площею 67,4 кв.м, основною площею 59,9 кв.м., сторожку літ. "1А-1" зовнішніми розмірами 3,60х4,14 кв.м., загальною площею 12,5 кв.м., основною площею 12,5 кв.м., вбиральню літ "1Б-1" зовнішніми розмірами 2,86х4,00 кв.м., реконструйовану в адміністративну будівлю з виробничо-побутової будівлі літ "Я-1", загальною площею 49,2 кв.м., основною площею 42,6 кв.м., переведений зі складу ГСМ в склад літ. "З-1" загальною площею 70,3 кв.м., основною площею 70,3 кв.м. На підставі Договору купівлі-продажу від 02.04.2008 року ПП "Шафаят" набуло в приватну власність земельну ділянку площею 2518 кв.м., що розташована по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві. 14.07.2008 року ПП "Шафаят" було отримано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 933388 для обслуговування адміністративно-побутового та торговельного комплексу за зазначеною адресою (т. 1 а.с. 18-47).

25 вересня 2010 року між ПП "Шафаят" в особі власника ОСОБА_10 та ОСОБА_6 було укладено два договори дарування, за якими останньому були подаровані земельна ділянка площею 2518 кв.м., і цілісний майновий комплекс по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві (т. 1 а.с. 48-49).

09 липня 2014 року ОСОБА_6 укладено з ОСОБА_7 ОСОБА_8 договори дарування спірних земельної ділянки та адміністративного комплексу по вул. Очакіській, 1-Ж в м. Миколаєві. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстровими № 626, № 627 (т. 2 а.с. 9-16).

06 серпня 2014 року Бабаєв ОСОБА_8 уклав нотаріально посвідчений договір позики із ОСОБА_4, за яким отримав в борг під проценти 822 016 грн., що за курсом НБУ на день укладання договору становило 66 560 доларів США (т. 1 а.с. 55-57). У забезпечення договору в цей же день за посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_9 іпотечним договором, зареєстрованим за № 451, ОСОБА_7 передав в іпотеку ОСОБА_4 спірне нерухоме майно - адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс, розташований за адресою м.Миколаїв, вул. Очаківська, 1-ж та земельну ділянку, на якій він розташований. Накладено заборону на відчуження зазначеного майна (т. 1 а.с. 58-62). В звязку з невиконанням ОСОБА_7 своїх обовязків за договором позики ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2015 року відкрито провадження за даним позовом (т. 1 а.с. 63-66).

Задовольняючи позов, суд вважав доведеним позивачем, що ні у ПП "Шафаят" в особі його власника ОСОБА_10, ні у ОСОБА_11 не було намірів створити юридичні наслідки на підставі оспорюваних договорів дарування від 25.10.2010 року, оскільки спірне нерухоме майно не було фактично передано новому власнику, а тому оскаржувані правочини є фіктивними. Встановивши недійсність вказаних договорів, суд виходів із наявності передбачених ч. 3 ст. 388 ЦК України підстав для задоволення позовних вимог про витребовування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 та визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України та як наслідок - зобовязання приватного нотаріуса ОСОБА_9 скасувати заборону відчуження іпотечного майна.

Проте погодитися із таким висновком суду не можна, з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правчин має бутим спрямований на реальне настання праових наслідків, що обомовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Зазначені правові висновки висловлені в постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Аналогічна правова позиція міститься і в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність не лише в неї, а й в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Натомість, відповідач ОСОБА_11 після нотаріального посвідчення спірних договорів дарування зареєстрував їх 01.10.2010 року у КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», а згодом в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Отже, оформлення ним права власності свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Крім того, 09 липня 2014 року ОСОБА_11 розпорядився отриманим ним у власність за спірними угодами майном, подарувавши їх ОСОБА_7

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що не можна вважати доведеним належними, достатніми та переконливими доказами відсутність у ПП «Шафаят» і ОСОБА_11 наміру створити юридичні наслідки укладених ними договорів дарування.

З огляду на викладене, висновок місцевого суду про фіктивність договорів дарування цілісного майнового комплексу та земельної ділянки, загальною площею 2518 кв.м. для обслуговування цього комплексу, які розташовані в м.Миколаєві по вул.Очаківська, 1-Ж в м.Миколаєві, укладених 25 вересня 2010 року між ПП Шафаят та ОСОБА_11, - є помилковим, оскільки ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

За таких обставин, відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про визнання цих договорів недійсними, а, отже, немає правових підстав і для задоволенню вимог ПП Шафаят про витребовування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_7, визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та покладення на нотаріуса ОСОБА_9 обовязку скасувати заборону відчуження іпотечного майна.

При цьому той факт, що юридична адреса ПП «Шафаят» - вул. Очаківська, 1-Ж в м. Миколаєві - з часу державної реєстрації підприємства та до теперішнього часу не змінювалась, не свідчить про фіктивність правочину щодо відчуження нерухомого майна за зазначеною адресою. Так, згідно п.15 спірного договору дарування цілісного майнового комплексу відчужувач ПП «Шафаят» - зобовязався змінити свою юридичну адресу в строк до 25 грудня 2010 року і невиконання цієї умови договору не тягне за собою недійсності правочину До того ж закон не вимагає, щоб місцезнаходженням юридичної особи обовязково було нерухоме майно, яке належить підприємству на праві власності.

Пунктом 9 вищезазначеного договору дарування сторони домовились, що під передачею відчужуваного комплексу слід вважати символічну передачу цього майна. Прийняття Обдарованим технічного паспорту свідчить про те, що передача комплексу вібулася. За такого неможна вважати обґрунтованим посилання позивача на те, що на підтвердження фактичної передачі спірного майна ОСОБА_11 повинен був складатися відповідний акт приймання-передачі.

Посилання позивача на знаходження спірного майна до теперішнього часу на балансі ПП «Шафаят» також не свідчать про фіктивність укладених цим підприємством договорів дарування із ОСОБА_11, оскільки це не спростовує факту переходу права власності на це майно з ПП «Шафаят» до ОСОБА_11, так як факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Не може бути доказом фіктивності спірних правочинів від 25.09.2010р. факт складання ОСОБА_7 9 липня 2014 року заповіту, яким він заповів спірну нерухомість малолітньому сину ОСОБА_10, оскільки ОСОБА_7 не є стороною спірних договорів, а тому це не має правового значення при встановленні дійсних правовідносин сторін спірних угод.

Не знайшли свого підтвердження і доводи ПП «Шафаят» про те, що укладання спірних договорів з ОСОБА_11 було викликано необхідністю запобігти зверненню стягнення на майно підприємства у звязку з заборгованістю за кредитним договором, укладеним між ПП «Шафаят» та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки докази такої кредитної заборгованості у матеріалах справи відсутні, під обтяженням на час укладання спірних угод майно не перебувало.

Фактичне проживання ОСОБА_10 разом із сімєю на території спірного майна також не доводить фіктивності спірних правочинів, оскільки це нерухоме майно є нежитловим, ОСОБА_10 і його жінка ОСОБА_15 разом із дітьмами зареєстровані за іншою адресою ніж спірне майно. До того ж оспорювані угоди повязані з реалізацією майнових прав юридичної особи ПП «Шафаят», а тому не стосуються житлових прав вищезазначених фізичних осіб.

Таким чином, відповідно до п. 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у позові ПП «Шафаят» в повному обсязі.

Згідно ст. 88 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягає стягненню відшкодування витрат на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 23 766грн.25коп.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову приватного підприємства «Шафаят» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання договорів дарування недійсними, визнання недійсним іпотечного договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобовязання скасувати заборону відчуження майна відмовити.

Стягнути з приватного підприємства «Шафаят» на користь ОСОБА_4 відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 23 766грн.25коп. (двадцять три тисячі сімсот шістдесят шість гривень двадцять пять копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

ОСОБА_16