Справа № 426/6477/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

02 березня 2017 року Сватівський районний суд Луганської області в складі головуючого судді Попової О.М., при секретарі судового засідання Крикуновій Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сватове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права на користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, та в обґрунтування заявлених вимог вказала, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.03.2002 року на праві приватної власності їй належить 1/2 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, де вона постійно проживає зі своєю родиною. В квартирі зареєстрований ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який відповідно до свідоцтва про шлюб є її чоловіком. Але фактично шлюбні відносини між ними припинено та відповідач з нею не проживає. Як власник житлового приміщення вона позбавлена можливості вільно користуватися своєю власністю, оскільки, реєстрація відповідача є тягарем і обмежує її право власності, вважає, що відповідач втратив право на користування квартирою.

Позивач в судовому засіданні участі не брала та нею завчасно надана заява про розгляд справи за її відсутності та наполяганні на позовних вимогах.

Відповідач в судовому засіданні участі не брав, надав письмову заяву про визнання позовних вимог.

Суд, беручи до уваги заяви сторін, дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, всебічно зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що за паспортними даними (а.с. 4, 5) позивач ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про шлюб позивач, дошлюбне прізвище якої «Полякова», зареєструвала шлюб 15.02.2011 року з ОСОБА_2 у Виконавчому комітеті Молодогвардійської міської ради Луганської області, після чого її прізвище - «Артюх» (а.с. 9).

ОСОБА_1 набула право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою - АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу укладеного 15 березня 2002 року (а.с. 17), про що видане реєстраційне посвідчення за реєстровим № 5955 та записано 27 березня 2002 року в реєстрову книгу № 23 (а.с. 18).

На підставі змішаного договору купівлі-продажу частки квартири укладеного 25 серпня 2006 року позивач придбала без виділу частки у праві спільної сумісної власності подружжя ? спірної кватири, що належала ОСОБА_3 (а.с. 19-20).

Отже, власником квартири є позивач, про що наявний запис в реєстрі від 25.12.2006 року (а.с. 22), згідно запису у домовій книзі зареєстрованими у квартирі є позивач, її син та відповідач (а.с. 10-14), факт проживання яких разом за адресою АДРЕСА_1 підтверджено довідкою про склад сімї (а.с. 23).

Згідно довідки «ЖЕК № 9» м. Молодогвардійськ від 05.05.2015 року відповідач за адресою АДРЕСА_2 не проживає з 01 жовтня 2014 року та по нині (а.с. 24).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім'ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до п. 34 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р., усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У відповідності до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 р. № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З досліджених у судовому засіданні матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, обов'язки щодо утримання квартири і сплати комунальних послуг не несе, окрім цього шлюб між ним та позивачем розірвано, а отже, своєю реєстрацією в квартирі чинить перешкоди власнику ОСОБА_1 у розпорядженні своїм майном. Таким чином, порушення права власності мають бути усунуті відповідно до положень ст. 321 ЦК України, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений у його здійсненні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені нею судові витрати, що складаються із судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 209, 213-215, 296 ЦПК України, ст.150 ЖК України, ст.ст. 319, 321, 383, 391 ЦК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права на користування житловим приміщенням задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 права користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 640,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Луганської області через Сватівський районний суд Луганської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.М. Попова