РІШЕННЯ

Іменем України

02.03.2017 року Франківський районний суд м.Львова в складі:

Головуючого- судді Гулієвої М.І.

При секретарі- Жовнір Р.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3,ТзОВ»Ресторан Беркут»,3 осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 ТзОВ»Біля Універмагу» про визнання договору купівлі-продажу недійсним,об»єднаним позовом 3 особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_2,ОСОБА_3,ТзОВ»Ресторан Беркут»,3 особи ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним ,-

В с т а н о в и в

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, посилаючись на те, що 26.02.2003р. між ТОВ»Ресторан Беркут» та ОСОБА_3укладено договір купівлі-продажу площадки, площею 1379,3 кв.м по вул..В.Великого,59 В в межах першого поверху.Від імені ТОВ»Ресторан Беркут» договір підписав ОСОБА_2 як від співзасновника ТОВ»Ресторан Беркут» ,так і від імені іншого співзасновника ОСОБА_6за дорученням.Даний договір є незаконним, оскільки,укладений ОСОБА_3без нотаріально посвідченої згоди його дружини-Гриншпун Ю.К. ,чим не дотримано вимог ст..65 СК України.Крім того, в момент укладення договору, все майно ТОВ»Ресторан Беркут»,в тому числі і цегляна площадка,знаходилось в заставі в АТ»ОСОБА_7(Україна)»,правонаступником якого є ПАТ»Кредобанк», згідно договору застави від 05.03.2002р.,та повторно передано в заставу згідно договору застави від 12.08.2003р., заборону знято 3.01.08р.Оскільки, заставодержатель не давав згоди на відчуження майна, оскаржуваний договір суперечив чинному на той час законодавству та вважався недійсним відповідно до ст..48 УК УРСР.Про те,що ОСОБА_8не давала згоди на укладення договору купівлі-продажу площадки та розірвання цієї угоди ,їй стало відомо 07.09.11р.з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,тому просить поновити їй строк позовної давності та визнати недійсним договір купівлі-продажу площадки від 26.02.2003р.

23.01.13р.позивачка подала додаткові обґрунтування позовної заяви, в яких зазначила, що 11.12.01р. між РВФДМУ у Львівській області та ТОВ»Ресторан Беркут» в особі директора ОСОБА_2було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень,площею 2823кв.м та площадки,площею 1379,3 кв.м, що знаходяться по вул.кн.Ольги,106.12.12.01р.між сторонами було підписано акт прийому-передачі вказаних нежитлових приміщень. 27.03.02р.розпорядженням Франківської райадміністрації приміщенням ТОВ»Ресторан Беркут»присвоєно будинковий номер 59В по вул..В.Великого.Незважаючи на підписання акту прийому-передачі,майно за договором фактично передане не було,що підтверджено рядом судових рішень.Підписуючи оспорюваний договір купівлі-продажу площадки, ОСОБА_2знав про неможливість виконання його умов з огляду на фактичну відсутність у володінні товариства площадки.Акт прийому-передачі площадки по даному договору не складався,так як на дату його укладення площадка була зайнята іншими юридичними особами,у зв»язку з чим у договорі було передбачено їх вивільнення до 26.05.03р.Майно,що було предметом договору від 26.02.03р.залишалось власністю ТОВ»Ресторан Беркут» та 25.08.08р.передано в іпотеку ВАТ»Міжнародний комерційний банк».За оспорюваним договором не було проведено оплати.Отже, договір було укладено лише про людське око,без наміру створити юридичні наслідки,а тому згідно ст.58 ч.1 ЦК УРСР така угода є недійсною.

12.05.2016р.позивачка подала заяву в порядку ст.31 ЦПК України,згідно якої,крім вказаних зазначила нові обгрунтування позовних вимог,а саме-підписуючи договір ОСОБА_2знав або повинен був знати про неможливість виконання його умов з огляду на фактичну відсутність у володінні та користуванні ТзОВ»Ресторан»Беркут» спірної площадки,оскільки,така не була передана товариству,незважаючи на підписання ТзОВ»Ресторан»Беркут» та ФДМУ у Львівській області акту прийому-передачі від 12.12.2001р.; невиконання умов договору щодо оплати та фактичної передачі майна ГриншпунуА.Г.підтверджується його поясненнями Господарському суду Львівської області від 13.07.2004р.,тобто угода була мнимою.Крім того,в ході розслідування кримінальної справи відповідно до висновку експерта встановлено,що у договорі купівлі-продажу площадки від 26.02.2003р. відтиск печатки ТзОВ»Ресторан Беркут» нанесений не в той період,яким датовані документи,а в інший час,підпис та рукописні записи від імені нотаріуса вчинено пізніше грудня 2004р. У витязі з протоколу №4 зборів засновників ТзОВ»Ресторан Беркут» від 26.02.2003р. відтиск печатки ТзОВ»Ресторан Беркут»,яким засвідчено запис»З оригіналом згідно директор В..ОСОБА_2 /підпис/26.02.2003р. нанесений не в той період,яким датовані документи,а в період-жовтень 2003-січень-лютий 2004р.Час оформлення вказаного договору викликає сумнів також з огляду на те,що ОСОБА_3звернувся в БТІ щодо реєстрації права на площадку лише в січні 2004р. Окрім цього, ще однією підставою недійсності договору є те,що від імені ТзОВ»Ресторан»Беркут» він підписаний неуповноваженою особою-співзасновником ОСОБА_2,хоча згідно ст.62 Закону України «Про господарські товариства» ,п.11.4,11.7 Статуту ТзОВ»Ресторан»Беркут»від імені товариства діє його директор.Таким чином,ОСОБА_2не мав повноважень на укладення вказаного договору,оскільки, правом укладення угод від імені товариства наділений його директор.Відповідно до ст.63 ЦК УРСР вказаний договір не створив жодних юридичних наслідків для підприємства та право власності на майно за цим договором у товариства не ОСОБА_9як співзасновник товариства своєї згоди на продаж площадки не давала.Доручення від її імені,яке згадується в договорі, не давало ОСОБА_2таких повноважень,так як ним вона уповноважувала ОСОБА_2на представництво її як співзасновника ТзОВ,в тому числі при укладенні правочинів.Отже,договір укладений з порушенням вимог закону,а тому підлягає визнанню недійсним відповідно до ст.203,215 ЦК України.Строк позовної давності нею не пропущено,оскільки,у неї виникло право на звернення до суду з моменту прийняття кінцевого рішення по справі за позовом ОСОБА_8про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки,а саме з 4.03.15р.,а позов нею подано у 2012р.

20.04.2016р. 3 особа із самостійними вимогами ОСОБА_5звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, посилаючись на те, що 26.02.2003р. між ТОВ»Ресторан Беркут» та ОСОБА_3укладено договір купівлі-продажу площадки, площею 1379,3 кв.м по вул..В.Великого,59 В в межах першого поверху.Вважає даний договір незаконним,оскільки,на дату його укладення площадка не була вільна ,а була зайнята іншими юридичними особами, площадка не була передана у володіння ТзОВ»Ресторан Беркут»,що підтверджується рішеннями господарського суду Львівської області, акт-прийому передачі площадки по договору від 26.02.03р. не складався. Крім того,в ході розслідування кримінальної справи відповідно до висновку експерта встановлено,що у договорі купівлі-продажу площадки від 26.02.2003р. підпис та рукописні записи від імені нотаріуса вчинено пізніше грудня 2004р.У витязі з протоколу №4 зборів засновників ТзОВ»Ресторан Беркут» від 26.02.2003р. відтиск печатки ТзОВ»Ресторан Беркут»,яким засвідчено запис»З оригіналом згідно директор В..ОСОБА_2 /підпис/26.02.2003р. нанесений не в той період,яким датовані документи,а в інший час-жовтень 2003-січень-лютий 2004р.Час оформлення вказаного договору викликає сумнів також з огляду на те,що ОСОБА_3звернувся в БТІ щодо реєстрації права на площадку лише в січні 2004р.За наведеного угода є мнимою,укладена про людське око та є недійсною відповідно до ст.58 ЦК УРСР(1963р.)Крім цього,договір підписано неуповноваженою особою,так як підписаний співзасновником ОСОБА_2,а згідно ст.62 Закону України»Про господарські товариства» та п.11.4,11.7 Статуту товариства,представництво товариства перед 3особами є компетенцією директора ,подальше схвалення угоди товариством відсутнє,а тому ця угода відповідно до ст.63 ЦК УРСР(1963р.) не створює цивільних прав та обов»язків.Угода не дійсна,бо укладена без згоди заставодержателя АТ»Кредит Банк» та дружини ОСОБА_3Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 17.12.13р.задоволено позов ОСОБА_8та визнано недійсною угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки від 26.02.2003р.,дане рішення залишено без змін апеляційним судом Львівської області згідно ухвали від 3.10.14р.та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4.03.15р.,про що йому стало відомо з Реєстру судових рішень і з того часу у нього виникло право звернення до суду за захистом своїх порушених прав,а тому строк позовної давності не пропущено.Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу.

Позивачка в судове засідання не з»явилась,надіслала заяву про слухання справи у її відсутності,позовні вимоги підтримала. Оскільки, судом визнано її явку обов»язковою, забезпечила у судове засідання представника.

У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав,вимоги позову 3 особи із самостійними вимогами визнав та пояснив,що вказаний договір є недійсним відповідно до ст.48 ЦК України (в ред. 1963р.),так як не відповідає вимогам закону-ст.17 Закону України»Про заставу»,ст.65 СК України,установчим документам товариства щодо погодження відчуження зборами учасників, з усіх підстав,зазначених у позові,а саме-відсутня згода позивачки,як учасника ТзОВ,на відчуження майна,відсутня згода дружини ОСОБА_3,відсутня згода заставодержателя.Угода є мнимою, відповідно до ст.58 ЦК України (в ред.1963р),так як відчужуване майно було відсутнє у ТзОВ»Ресторан Беркут»-не було передане по акту прийому-передачі,і не передавалось ОСОБА_3, по договору не було проведено розрахунку,договір підписано не в той час,яким він датований.Оспорюваним договором порушено права позивачки,так як при його укладенні не дотримано вимоги закону та відчужено майновий актив товариства,що в подальшому призвело до його банкрутства.Позивачка дізналась про договір купівлі-продажу у 2011р.з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.09.2011р. у справі №6-17013ск11 ,після чого звернулась у суд за захистом своїх прав.Крім того,договір купівлі-продажу площадки не існував, так як був розірваний на підставі угоди від 26.02.03р.,лише у 2015р.після остаточного рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4.03.15р.,яким було залишено в силі рішення Франківського районного суду м.Львова про визнання угоди про розірвання договору недійсною,виникло питання щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу площадки.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав та пояснив, що договір купівлі-продажу площадки є недійсним.Його дружина ОСОБА_1не давала згоди на продаж.На той час Фонд Держмайна у Львівській області не передав спірну площадку у власністьТОВ»Ресторан Беркут».Крім того, все майно товариства на момент продажу було в заставі.Він не мав повноважень на укладення такого договору,бо не було рішення зборів засновників.Договір був укладений в інший час,ніж вказано в ньому.Товариство не отримало від ОСОБА_3гроші на виконання умов договору по даний час.Просить позови задоволити.

Представник відповідача ТОВ»Ресторан Беркут» у судовому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив, що договір є недійсним,так як укладався без мети виконання,кошти згідно договору ОСОБА_3не сплатив. Договір укладено без згоди засновників, позивачки та банку заставодержателя,неуповноваженою особою-співзасновником ОСОБА_2,а не директором товариства.Крім того,спірна площадка не була передана по договору,так як на той час ще не була передана ТОВ»Ресторан Беркут» по акту прийому-передачі,про що є судові рішення.Просить позови задоволити.

Відповідач ОСОБА_3Г.в судове засідання не з»явився,надіслав заперечення на позов, в якому вказав,що спірна площадка не була передана в заставу на підставі договорів застави від 5.03.02р.та від 12.08.03р.Доводи позивачки щодо обставин заборони відчуження предмету договору не вказують ,які її права чи інтереси були порушені в момент вчинення договору.Положення Сімейного кодексу України,на які посилається позивачка,в момент укладення договору ще не діяли,так як СК України набув чинності з 01.01.2004р. Щодо відсутності згоди позивача як співзасновника товариства на відчуження майна, вказав на те, що згідно довіреності від 02.10.2002р. ОСОБА_9 уповноважила ОСОБА_2 представляти її інтереси як співзасновника товариства. Просить застосувати до позовних вимог позовну давність, оскільки, про порушення її прав позивачка повинна була дізнатись ще у лютому 2003 року, коли договір було підписано.Просить в позові відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Представник 3 особи із самостійними вимогами основний позов та позов ОСОБА_5 підтримав , пояснення дав аналогічні ,викладеним у позовній заяві. Просить позови задоволити.

Представник 3 особи ОСОБА_8та ТзОВ»Біля Універмагу» позовні вимоги не визнав та пояснив,що за придбання спірної площадки сплачено спільні кошти подружжя ОСОБА_8 до укладення договору купівлі-продажу,про що зазначено в самому договорі.На час укладення договору площадка в заставі не перебувала,це вбачається із договору застави,заборони на відчуження не було.Згода дружини покупця передбачена СК України,який набув чинності з 01.01.2004р.,тобто після укладення спірного договору.Згода співзасновника ОСОБА_9на продаж площадки була надана згідно протоколу №3 від 21.02.2003р.зборів засновників,вказане рішення є чинним по даний час.Договір укладено з дотриманням вимог чинного законодавства. Просить у задоволенні позовів відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позови підлягають до задоволення.

Згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень,площею 2823 кв.м та площадки ,площею 1379,3 кв.м по вул..кн.Ольги,106 у м.Львові від 11.12.2001р.,РВ Фонду державного майна України у Львівській області зобов»язався передати у власність покупцю ТОВ»Ресторан Беркут» нежитлові приміщення площею 2823 кв.м ,в т.числі зал ресторану,площею 858,9 кв.м,приміщення їдальні,площею 230,1кв.м,складські приміщення,площею 1734 кв.м та площадку , загальною площею 1379,3 кв.м ,що знаходяться по вул..кн.Ольги,106 у м.Львові,а покупець зобов»язався прийняти зазначені приміщення та сплатити 761900грн. протягом 30 календарних днів з дня підписання договору.Право власності на нежитлові приміщення і площадку,згідно п.1.2 договору,переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення договору.

Як вбачається з договору,такий посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стоцко Т.Л.11.12.2001р.та зареєстрований в реєстрі за №5593.

Відповідно до ст.128 ЦК УРСР в ред.1963р.,право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі,якщо інше не передбачено законом або договором.

Отже,враховуючи положення договору купівлі-продажу, право власності ТЗОВ»Ресторан» Беркут»на спірну площадку виникло з моменту нотаріального посвідчення договору,тобто з 11.12.2001р.

Як вбачається з розпорядження Франківської районної адміністрації №364 від 27.03.02р., на виконання рішення господарського суду Львівської області від 7.03.02р.,враховуючи передачу нежитлових приміщень та площадки,що складають комплекс ресторану «Беркут»,реєстраційне посвідчення ЛМБТІ від 25.12.01р., нежитловим приміщенням ТЗОВ»Ресторан» Беркут» на вул..кн.Ольги,106 присвоєно поштовий номерний знак 59б на вул..В.Великого у м.Львові.

Рішенням господарського суду Львівської області від 16.05.2002р.(справа №1/236-13/182)зобов»язано РВ Фонду державного майна України у Львівській області виконати умови договору щодо належної передачі ТзОВ»Ресторан»Беркут» викупленого майна,що знаходиться за адресою-м.Львів,вул.кн.Ольги,106,зобов»язано ВАТ»Універмаг»Львів» усунути перешкоди у користуванні майном,а саме-демонтувати торгівельні кіоски,встановлені на тротуарі,вході до ресторану,на під»їзній дорозі до складських приміщень ресторану,звільнити споруду,яка використовується під міні-ринок,дах споруди,що використовується під автостоянку,звільнити дах кафе ресторану від уже встановлених торгівельних кіосків.

Рішенням господарського суду Львівської області від 05.05.-11.06.2004р.частково задоволено позов ТзОВ»Ресторан»Беркут» та виселено ТзОВ»Біля Універмагу» з належної ТзОВ»Ресторан»Беркут» споруди під літ.А-1,загальною площею 1379кв.м.по вул.В.Великого,59б у м.Львові.

Згідно рішення господарського суду Львівської області від 06.08.2004р.задоволено позов ТзОВ»Ресторан»Беркут» та внесено зміни в п.2.1 укладеного між ТзОВ»Ресторан»Беркут»та РВ Фонду державного майна України у Львівській області договору купівлі-продажу від 11.12.2001р.,а саме-«Покупець зобов»язується оплатити продавцю наявну станом на 05.04.2004р.заборгованість в сумі 118521грн.за придбаний по договору купівлі-продажу від 11.12.2001р.№104/01 об»єкт протягом 5 банківських днів з дня повного отримання вказаного об»єкту купівлі-продажу в натурі.Факт отримання об»єкту підтверджується відповідним актом прийому-передачі,що підписується повноважними представниками сторін та скріплюється відтиском їх печаток.»

Ухвалою господарського суду Львівської області від 10.03.2005р. затверджено мирову угоду,укладену між ТзОВ»Ресторан»Беркут» та РВ ФДМУ у Львівській області,згідно якої ТзОВ»Ресторан»Беркут» зобов»язалось здійснити захист прав в судовому порядку щодо усунення перешкод з боку ТзОВ»Біля Універмагу» в користуванні ТзОВ»Ресторан»Беркут» придбаним згідно договору купівлі-продажу від 11.12.2001р. №104/01 складом,площею 396,3 кв.м та площадкою-спорудою,площею 1379,3 кв.м та оплатити продавцю наявну станом на 5.04.2004р.заборгованість за придбаний об»єкт протягом 5 банківських дів з дня повного отримання вказаного об»єкта купівлі-продажу в натурі від продавця. РВ ФДМУ у Львівській області зобов»язалось сприяти ТзОВ»Ресторан»Беркут» в здійсненні заходів щодо витребування вказаного майна з незаконного володіння ТзОВ»Біля Універмагу» шляхом відповідних звернень в суд та передачі даного майна по акту прийому-передачі ТзОВ»Ресторан»Беркут».

10.03.2005р.господарським судом Львівської області постановлено рішення у справі за позовом РВ ФДМУ у Львівській області до ТзОВ»Ресторан»Беркут» про стягнення суми,яким у задоволенні позову відмовлено,при цьому судом встановлено невиконання позивачем вимог п.2.1 Договору №104/01 щодо повної передачі відповідачу придбаного об»єкту.

Як вбачається із матеріалів справи, 21.02.2003 року протоколом №3 зборів засновників ТОВ Ресторан Беркут було вирішено продати площадку (споруду) площею 1379,3кв.м., розташовану за адресою: м. Львів, вул. В.Великого, 59Б, та надати ОСОБА_2 право на підписання договору купівлі-продажу.

В матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу площадки (споруди),датований 26.02.2003 року, між ТОВ Ресторан Беркут, від імені якого діяли співзасновники ОСОБА_2 від свого імені та від імені іншого співзасновника ОСОБА_6 на підставі доручення від 02.10.2002р., та ОСОБА_3 ,згідно якого ТОВ Ресторан Беркутпродав,а ОСОБА_3 купив площадку (споруду),площею 1379,3 кв.м по вул.В.Великого,59б у м.Львові, яка належала ТОВ»Ресторан Беркут» на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення,виданого 8.04.2002р.Франківською райадміністрацією, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстраційним №1020.

При цьому, як встановлено наведеними вище рішенням господарського суду Львівської області від 06.08.2004р. у справі №1/305-28/130 та ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.03.2005р. у справі №1/133-28/59, на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу відчужуване майно не перебувало у фактичному володінні продавця, оскільки , Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області не було виконано обов»язку щодо його передачі ТОВ Ресторан Беркут на підставі договору №10401 від 11.12.2001р.

В силу ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені даними судовими рішеннями мають преюдиційне значення при розгляді справи.

26.02.03р.ТОВ»Ресторан Беркут» та ОСОБА_3уклали угоду про розірвання договору купівлі-продажу цегляної площадки по вул..В.Великого,59б,на підставі їх обопільної згоди. Претензій щодо розрахунків не мають.

Дана угода підписана сторонами та посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10та зареєстрована в реєстрі за № 1024.

При цьому, висновком судово-технічної експертизи документів у кримінальній справі № 144-6229 Київського науково - дослідного інституту судових експертиз від 28.12.2005 року за № 10253/10255 встановлено, що: У договорі купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003р. Відтиск печатки ТОВ Ресторан Беркут нанесений не в той період часу, яким датовані документи, надані в якості вільних зразків відтисків, тобто не в період лютого 2003р.-липня 2005р. , а в інший час.. Згідно висновку №10254 від 07.02.2006р. : підпис від імені приватного нотаріуса ОСОБА_10 у договорі купівлі-продажу площадки (споруди) ,який посвідчує цей договір,виконано пізніше грудня 2004 року.

Виходячи з аналізу вищевказаних матеріалів справи, експертних досліджень, проведених в межах кримінальної справи № 144-6229, вбачається факт укладення спірного договору купівлі-продажу площадки (споруди) та посвідчення його приватним нотаріусом в період 2004 року.

Відтак, при наданні правової оцінки спірному договору купівлі-продажу площадки (споруди), датованому 26.02.2003 року ,правильним буде застосування норм матеріального права, котрі набули чинності у 2004 році (в редакції 2003 року) та СК України, оскільки, йдеться про надання правової оцінки судом спірним правовідносинам, які фактично виникли у 2004 році, що стверджується фактичними обставинами справи.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 17.12.13р.у справі №2-3554/11,яке набуло законної сили та відповідно до ч.3ст.61 ЦПК України має преюдиційне значення,встановлено,що угода про розірвання договору купівлі-продажу площадки,датована 26.02.2003р. ,була укладена у 2004р.

Таким чином, договором купівлі-продажу не було створено жодних правових наслідків ні щодо обов'язку здійснення оплати вартості будівлі, ні щодо її передачі покупцеві та здійснення ним реєстрації права власності на неї. Матеріалами справи не підтверджується, що ОСОБА_8, дружина покупця за договором ОСОБА_3, на момент реального укладення, тобто у 2004 році, надала згоду на укладення договору купівлі - продажу від 26.02.2003, оскільки, відсутня нотаріально засвідчена згода на його укладання.

В силу змісту ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналогічне положення закріплене і в п.3 ч.2 ст. 369 ЦК України.

Згідно ст.3 ЦПК України,кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів.

Суд,згідно ст.11 ЦПК України,розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі.

Ст.60 ЦПК України передбачено,що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Однак,позивачами не надано суду доказів на підтвердження порушення їх прав укладенням спірного договору без згоди дружини ОСОБА_3Г ОСОБА_8,а остання з позовом про визнання недійсним даного договору не зверталась.

Безпідставним є посилання позивачів на укладення договору купівлі-продажу площадки під час перебування такої в заставі банку.

Так, з п.1.3 договору застави від 05.03.2002р.,вбачається,що ТОВ»Ресторан Беркут» для забезпечення виконання зобов»язань товариства за кредитним договором від 14.02.02р., передало в заставу АТ»Західно-Український комерційний банк» нежитлові приміщення,площею 2823 кв.м в т.ч. зал ресторану ,площею 858,9кв.м,приміщення їдальні, площею 230,1кв.м,складські приміщення,площею 1734 кв.м та площадку(споруду) з/б плити;бортові камені (літ.1бп) по вул..кн.Ольги,106 у м.Львові,що складають комплекс ресторану «Беркут». Однак,із заборони,накладеної приватним нотаріусом ОСОБА_11,яка посвідчувала даний договір ,вбачається,що заборона на відчуження накладена лише на нежитлові приміщення,загальною площею 2823 кв.м,по вул..кн.Ольги,106,що належать ТзОВ»РесторанБеркут».

Окрім цього,як вбачається з довідки № від 26.02.2003р.,складеної приватним нотаріусом ОСОБА_10,згідно Єдиного реєстру заборон, нежиле приміщення по вул. В.Великого,59б,власником якого є ТОВ»Ресторан Беркут» на 14.16год.26.02.03р.під забороною не перебувало.

Разом з тим, судом встановлено,що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2881396 від 20.02.2004р.за ОСОБА_3зареєстровано право власності на площадку нежитловою площею 1379,3 кв.м по вул.В.Великого,59б у м.Львові.Як вбачається з рішення Франківського районного суду м.Львова від 17.12.13р.у справі №2-3554/11,12.03.2004р. за №20/20 ТзОВ»Ресторан»Беркут» подало заяву в БТІ та Ео із долученням угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки та на підставі цього 06.05.2004р.були внесені зміни в реєстрацію права власності на вказаний об»єкт нерухомого майна.

25.08.2004р.,укладено іпотечний договір між ВАТ»Міжнародний комерційний банк» та ОСОБА_2,ТзОВ»Ресторан»Беркут»,згідно якого ТзОВ»Ресторан»Беркут» передало в іпотеку нежитлові приміщення-площадку-споруду(павільйон міні-ринку) літ.1бп,загальною площею 1379,3 кв.м по вул.В.Великого,59 б у м.Львові.

Відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів оскарження правомірності зазначених дій в судовому порядку.

При цьому судом встановлено,що договір купівлі-продажу площадки не відповідає вимогам ст.203,215 ЦК України,виходячи з наступного.

Згідно положень ст.203 ЦК України,особа,яка вчиняє правочин,повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності,волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішні волі,правочин має вчинятись у формі,встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків,що обумовлені ним.

У відповідності до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.145 ЦК України,вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників.У ТзОВ створюється виконавчий орган,який здійснює поточне керівництво його діяльністю,його компетенція,порядок вчинення дій від імені товариства встановлюється ЦК України та Статутом товариства.Питання ,віднесені до виключної компетенції загальних зборів товариства,не можуть бути передані для вирішення виконавчому органу товариства.

Відповідно до ст.62 Закону України»Про господарські товариства»,від імені товариства діє його директор в межах ,встановлених даним Законом та установчими документами та має право без довіреності виконувати дії від імені товариства.

Як вбачається з п.11.4 наданого суду Статуту ТзОВ»Ресторан»Беркут» діяльність Дирекції-виконавчого органу товариства,очолює директор,який призначається зборами учасників,до компетенції директора відноситься-представництво товариства перед 3 особами.Відповідно до п.11.7 Статуту,директор діє від імені товариства,представляє його в усіх установах,підприємствах та організаціях України і за кордоном.Крім того,директор вправі здійснювати усі дії,які віднесені до компетенції Дирекції одноосібно,якщо Дирекція не обрана.Згідно п.11.2 Статуту,до компетенції Дирекції віднесено розпорядження майном та коштами товариства ,у порядку визначеному зборами учасників.

У відповідності до п.10.4 Статуту до компетенції Зборів учасників товариства віднесено затвердження договорів,укладених виконавчим органом,на суму,що перевищує 100 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та ін.

Як встановлено судом та підтверджується висновками експертних досліджень проведених в межах кримінальної справи №144-6229, факт укладення оспорюваного договору мав місце після 2004 року, тобто станом на час перебування ОСОБА_5 в складі співзасновників товариства, що вбачається з Договору про уступку частки в Статутному фонді від 13.06.2003р. , Змін та доповнень до Установчого договору товариства ,затвердженого зборами учасників ТзОВ»Ресторан Беркут» протокол №8 від 22.10.2003р.,тому оспорюваний правочин не міг бути укладеним без його згоди та є таким, що безпосередньо порушує його права.

Більше того, враховуючи фактичний час підписання договору, такий не міг бути підписаний ОСОБА_2 як співзасновником товариства, оскільки, його частка на той момент належала ОСОБА_5,а останній не надавав згоди та нікого не уповноважував на підписання оспорюваного договору.

При цьому,суд не бере до увагипротокол №3 зборів засновників ТзОВ»Ресторан Беркут» від 21.02.2003р.,так як такий не може слугувати підтвердженням згоди засновників товариства на відчуження спірної площадки,оскільки, вказані збори проведено задовго до укладення договору,а на момент відчуження змінився склад співзасновників,думка яких не була врахована при відчуженні,так як перед укладенням угоди збори співзасновників з цього питання не проводились.

Таким чином договір купівлі-продажу був підписаний неуповноваженою особою та товариством не було вчинено жодних дій, які б свідчили про його подальше схвалення.Крім того, не настало жодних реальнихправових наслідків,що були обумовлені договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Крім того,з витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб,фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 16.02.16р.,вбачається,що засновниками ТзОВ»Ресторан»Беркут» є ОСОБА_5та ОСОБА_6,отже як на момент укладення оспорюваного договору так і на момент пред»явлення позову ОСОБА_5був співзасновником товариства.

Зміни до установчих документів юридичної особи підлягають обов»язковій реєстрації шляхом внесення змін до записів Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців,про що зазначено у ст.4 Закону України»Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

Відповідно до ст.17 Закону України»Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців містяться ряд відомостей щодо юридичної особи.

У статті 18 Закону України»Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»вказано,якщо відомості,які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ,внесені в нього,то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з 3 особами доки до них не внесено відповідні зміни.

Суд критично оцінює та не бере до уваги договір оренди від 26.02.03р.,згідно якого ОСОБА_3 здав у строкове платне користування ТзОВ»Біля універмагу» площадку,площею 1379,3 кв.м по вул.В.Великого,59б та акт прийому-передачі до договору оренди від 26.02.2003р.,оскільки,такі не свідчать,що ОСОБА_3був належним власником ,так як судом встановлено,що договір купівлі-продажу спірної площадки укладено у 2004р.,відтак укладення у 2003р.договору оренди щодо передачі цього майна,власником якого на той момент він не міг бути,не має правового значення,оскільки,в цей період ОСОБА_3не був вправі розпоряджатись зазначеним майном.

У відповідності до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права (ст. 263 ЦК).

Відповідно до положень ст.267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14 для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, а саме відсутність будь-яких правових наслідків в результаті укладення договору купівлі-продажу у зв'язку із його розірванням, суд приходить до висновку, що причини пропуску строку позовної давності є поважними, оскільки, позивачам стало відомо про обставини порушення їх прав з моменту визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу,тобто з часу набрання законної сили рішенням Франківського районного суду м.Львова від 17.12.2013р.

Так,згідно рішення Франківського районного суду м.Львова від17.12.13р.по справі за позовом ОСОБА_8до ОСОБА_3,ТОВ»Ресторан Беркут»,3 осіб приватного нотаріуса ОСОБА_10,ПП»Санні»,ОКП ЛОР БТІ та ЕО про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень,позов задоволено та визнано недійсною угоду від 26.02.03р. про розірвання договору купівлі-продажу цегляної площадки.

Вказане рішення залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03.10.2014р.та набуло законної сили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 4.03.15р.касаційну скаргу ТЗОВ»Ресторан Беркут» відхилено,а рішення Франківського районного суду м.Львова від 17.12.13р.та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03.10.2014р. залишено без змін.

За наведених обставин, суд вважає,що позовні вимоги позивачки та 3 особи із самостійними вимогами підставні та підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.10,11,60,169,209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

В и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3,ТзОВ»Ресторан Беркут»,3 осіб ОСОБА_4,ОСОБА_5,ТЗОВ»Біля універмагу» та позов 3 особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_2,ОСОБА_3,ТзОВ»Ресторан Беркут»,3 осіб ОСОБА_4, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу площадки(споруди),нежитловою площею 1379,3 кв.м по вул.В.Великого,59б у м.Львові задоволити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу площадки(споруди),нежитловою площею 1379,3 кв.м по вул.В.Великого,59б у м.Львові від 26.02.2003р.,укладений між ТзОВ»Ресторан Беркут» та ОСОБА_3,посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10та зареєстрований в реєстрі за №1020.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя М.І.Гулієва