ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3400/16-ц
Провадження № 2/210/374/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"22" лютого 2017 р.

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чайкіної О.В.

за участі секретаря Куксенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Виконавчий комітет Дзержинської районної у місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про у визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування посилається на те, що він ОСОБА_2 та його донька ОСОБА_4 є власниками квартири власності, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. ХХІІ Партзїзду (ОСОБА_5)АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло. В даній квартирі на реєстраційному обліку знаходяться : ОСОБА_2 та Відповідач ОСОБА_3 Георгієвна. Відповідач за місцем своєї реєстрації не мешкає, з 2005 року, в квартирі не зявляється, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей її в квартирі немає. Враховуючи те, що відповідач без поважних причин, не мешкає у вищезазначеній квартирі, позивач просить визнати ОСОБА_4 Георгієвну такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: вул. ХХІІ Партзїзду (ОСОБА_5)АДРЕСА_1.

В судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити.

Представники третіх осіб до суду не з"явились, письмових пояснень щодо позовних вимог не надали. Їх неявка не є перешкодою в розгляді справи.

Відповідач у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а саме шляхом виклику через оголошення у пресі відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 є безпідставними та необгрунтованими, тому не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що за адресою: м. Кривий Ріг, вул. ХХІІ Партзїзду (ОСОБА_5)АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7).

З матеріалів справи встановлено, що співвласниками вищевказаної квартири є :ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № Дз 1221 від 16 грудня 1999 року, посвідченого Органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів (а.с.6).

Відповідно до ст.ст. 15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Такі ж положення містяться і в статті 321 ЦК України.

Положеннями ч.ч. 1, 2. ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечить закону.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач та позивач є співвласниками квартири АДРЕСА_2 (ОСОБА_5).

Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження обєктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом із тим, статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. В іншому разі може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Положеннями частини другої статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, встановлення порядку користування спільним майном повинно вирішуватись виключено між співвласниками майна згідно з вимогами глави 26 ЦК України, адже, право користування належним позивачам майном не перешкоджає в реалізації такого ж права й зі сторони відповідача.

Аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, суд також приходить до висновку, що наявність заборгованості за комунальні послуги не може слугувати підставою для зняття з реєстраційного обліку співвласника квартири. Також до правовідносин, які склались між сторонами у справі, не можуть бути застосовані положення ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач є співвласником житлової квартири, а не членом сімї власника.

Фактично позивач повязує свої вимоги з тим,що він один сплачує комунальні платежі. Але, позивач не позбавлений право предявити вимоги про стягнення сплачених комунальних послуг з Відповідача як з співвласника, так само і вимог щодо розподілу витрат та особових рахунків за комунальними платежами. Крім того, сторони у справі мають право домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, у тому числі й щодо сплати житлово-комунальних послуг.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому задоволенню не підлягають.

У звязку з відмовою у задоволенні позову, суд в порядку ст. 88 ЦПК України не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 316-321, 355, 358, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 7, 10, 11, 57-61, 88 174, 179, 209-221 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Відповідно до статей 231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та вразі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 27 лютого 2017 року.

Суддя: О. В. Чайкіна