Єдиний унікальний номер 219/9800/16-ц Номер провадження 22-ц/775/272/2017
Головуючий у 1-ій інстанції Фролова Н.М.
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Агєєва О.В., Краснощокової Н.С.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

06 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів» (далі ПАТ «Завод по обробці кольорових металів») про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

Зазначав, що працював плавильником у відповідача. 17.10.1995 року під час роботи з ним трапився нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого йому було травмоване праве око. Відповідачем за результатами розслідування нещасного випадку були складені акти форми Н-1 та Н-5 від 18.10.1995 року. Висновком МСЕК позивачу в 1995 році вперше встановлено 20 % втрати стійкої працездатності, а пізніше - 16.07.2008 року підтверджено безстроково встановлення 25 % стійкої втрати професійної працездатності. У зв'язку із трудовим каліцтвом, яке він зазнав під час роботи на підприємстві, в нього погіршилося здоров'я, що призвело до порушення його особистих немайнових прав та нормальної життєдіяльності, а саме: він не має можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя, частково порушені і його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями, а також були порушеній його плани на подальше життя. Просив стягнути з ПАТ «Завод по обробці кольорових металів» грошу компенсацію на відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Завод по обробці кольорових металів» на його користь 8 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми.

В задоволенні вимоги іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Завод по обробці кольорових металів» на користь держави 734,93 грн. судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що правовідносини з позивачем є трудовими відносинами, до яких мають бути застосовані норми трудового законодавства, проте суд першої інстанції послався на загальні положення цивільного законодавства, в результаті чого дійшов неправильного висновку щодо позовної давності. Тому, до вимог про відшкодування моральної шкоди, відповідно до чинного на час нещасного випадку законодавства, має застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду.

Окрім того вважає, що судом неправильно застосовано розмір мінімальної заробітної плати до правовідносин, що виникли у 1995 році та існували станом на 09.02.1996 року - дату, яка визначена судом моментом виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди. На думку відповідача, з врахуванням встановленого на момент виникнення у позивача такого права розміру мінімальної заробітної плати та положень Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472, максимальний розмір моральної шкоди не може перевищувати 120 грн.

Вказує, що судом не надано належної уваги майновому стану підприємства, яке на теперішній час фактично припинило свою господарську діяльність.

Представник відповідача ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги.

Позивач та його представник, належним чином сповіщені про час та місце розгляду справи, не з'явилися.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника підприємства, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлені такі обставини.

ОСОБА_2 перебував з ПАТ «Завод по обробці кольорових металів» у трудових відносинах з 26.08.1987 року по 31.05.2007 року, що підтверджується записами у його трудовій книжці.

Відповідно до акту № 6 про нещасний випадок від 18.10.1995 року, в цеху № 1 заводу по обробці кольорових металів 17.10.1995 р. плавильник ОСОБА_2 під час прийняття зміни на міксері №3, вирішив впевнитися в тому, що ливникова система не пропускає метал. Для цього він підняв міксер, щоб метал не вийшов з розливочної коробки і за допомогою щупа перевірив відсутність металу. Після перевірки за допомогою пристосування вирішив впевнитися, нахилився до трубки і в цей час залишок гарячого металу випав та травмував праве око. (а. с. 36 - 37)

Відповідно до виписки акту огляду МСЕК ОСОБА_2 04.03.1996 року було вперше встановлено 20% втрати професійної працездатності у зв'язку трудовим каліцтвом, із наступною датою огляду 04.03.1998 року. (а. с. 29)

Згідно довідки МСЕК № 047878 23.03.1998 року при переогляді позивачу було встановлено 20% втрати професійної працездатності з 04.03.1998 року у зв'язку трудовим каліцтвом 17.10.1995 року, із наступною датою переогляду 23.03.2000 року. (а. с. 30)

Такий же розмір втрати професійної працездатності - 20% встановлювався позивачу 03.04.2000 року (виписка з акту огляду у МСЕК № 016492), 22.05.2002 року (виписка з акту огляду МСЕК № 087983) та 23.06.2004 року (акт огляду у МСЕК № 092450). (а. с. 31 - 33)

Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК № 006275 від 05.07.2006 року при переогляді йому було встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв'язку трудовим каліцтвом, із наступною датою огляду 05.07.2008 року. (а. с. 34)

Безстроково позивачу було встановлено 25% втрати професійної працездатності з 05.07.2008 року на підставі акту огляду МСЕК № 007464 від 16.07.2008 року, в якому зазначено, що він потребує медичного лікування на правому оці за насідками виробничої травми 17.10.1995 року. (а. с. 35)

Відповідно до медичної картки ОСОБА_2, яка була оглянута в судовому засіданні, позивач після отримання виробничої травми періодично звертався за лікуванням ока. (а. с. 91 - 102)

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції врахував обставини нещасного випадку, характер ушкоджень, які отримав позивач, глибину та тривалість моральних і фізичних страждань позивача, який постійно потребує медикаментозного лікування у зв'язку з каліцтвом, необхідність докладати додаткові зусилля для організації свого життя, наслідки травми, встановлення згодом втрати працездатності безстроково, що свідчить про неможливість відновлення працездатності. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні обставини та докази у справі в їх сукупності, суд визначив грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 8 000 грн., тобто в мінімальному розмірі, що встановлений ст. 440-1 ЦК УРСР.

З вказаним висновком суду можливо погодитися, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 83 ЦК УРСР, що діяв на момент виникнення правовідносин, позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 268 ЦК України на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (тобто і на вимогу про відшкодування моральної шкоди) позовна давність не поширюється. Зазначена норма прийнята з метою реалізації норми ч. 1 ст. 3 Конституції України, згідно з якою життя і здоров'я людини визнаються у державі найвищими соціальними цінностями. Аналогічні роз'яснення надано у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами).

Тому доводи апеляційної скарги, щодо пропуску строку на звернення до суду (у даному випадку - позовної давності) не ґрунтуються на діючому законодавстві.

Щодо розміру грошової компенсації моральної шкоди слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472; у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 3 Закону України від 24 березня 1995 р. № 108/95-ВР «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Зазначені вище вимоги закону в поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд, вирішуючи це питання, повинен виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, як чинні на час розгляду справи (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-156цс14; від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-207цс14).

Як зазначив Верховний Суд України у правовій позиції, яка висловлена у постанові від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-188цс14, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР та п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), необхідно враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені цими Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності. При цьому слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади справедливості, добросовісності й розумності (ст. 3 ЦК України).

Відповідно до п. 11 постанови Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (в редакції на момент встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Суд першої інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди за мінімальним розміром, що був встановлений на той час.

З огляду на це, доводи скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів» відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: О.В. Агєєв

Н.С. Краснощокова