Справа №461/926/17
Провадження №2/461/672/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника органу юстиції ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представників відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7,

перекладача ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Львова цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції у Львівській області в інтересах ОСОБА_2 Богданської до ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_9 у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про забезпечення повернення дитини у ОСОБА_10

встановив:

Головне територіальне управлінням юстиції у Львівській області в інтересах ОСОБА_2 звернулося до суду із позовною заявою, в якій просить визнати незаконним утримання ОСОБА_5 на території України малолітнього ОСОБА_11 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобовязати ОСОБА_5 повернути малолітнього ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1, 03-158 Варшава та у разі невиконання ОСОБА_5 рішення про повернення дитини в добровільному порядку зобовязати його передати ОСОБА_13 його матері ОСОБА_2 Богданській, яка приїде в Україну для забезпечення повернення дитини, допустити негайне виконання рішення у частині повернення дитини до ОСОБА_10.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 Богданська та ОСОБА_5 є батьками малолітнього ОСОБА_12 ОСОБА_5, 08.11.2014 року. Зазначає, що батьки вказаної дитини не одружені, тому дитина з моменту народження і до 30.06.2016 року проживала на території ОСОБА_10 та протягом цього часу неодноразово відвідувала батька в Україні й батько неодноразово відвідував її у ОСОБА_10. Стверджує, що дитина відвідувала заняття для дітей, отримувала належне харчування та матеріальне забезпечення. Окрім того, стверджує, що ОСОБА_2 було надано дозвіл на виїзд ОСОБА_5 ОСОБА_12 в Україну на період з 30.06.2016 року по 22.07.2016 року. Також зазначає, що 30.06.2016 року відповідач забрав дитину, яка виїхала з ОСОБА_10 як громадянин ОСОБА_10, а заїхала в Україну як громадянин України, однак після 22.07.2016 року дитину не повернув до ОСОБА_10. 01.07.2016 року відповідачем було відкликано згоду на виїзд за кордон малолітнього ОСОБА_5 ОСОБА_12 у супроводі матері, однак позивач у серпні-вересні 2016 року перебувала разом з дитиною. 26.10.2016 року ОСОБА_2 звернулася до Міністерства юстиції України із заявою про повернення дитини. Стверджує, що забрати дитину позивачка не змогла, так як відповідач не дозволив це їй зробити. Досягти згоди в добровільному порядку щодо місця проживання дитини сторони не змогли. На даний час відповідач з сином проживають в Україні за адресою: Львівська область, Перемишлянський район, село Лопушна, вул. Селиська, 7. Позивачка вважає, що утримання дитини відповідачем в Україні без її згоди на те є протиправним та, що відповідач порушує права позивачки на піклування про дитину. Просить позов задоволити.

Представник Головного територіального управління юстиції у Львівській області в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних у позовній заяві та просила позов задоволити.

Позивач ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили такі задоволити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5 та його представники у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. Зокрема, подали письмові заперечення, де зазначили, що Головне територіальне управління юстиції у Львівській області зобовязане було звернутися до органу опіки і піклування за фактичним місцезнаходженням дитини для одержання висновку про умови проживання дитини, даним органом не перевірено, чи заява про повернення дитини відповідає вимогам Конвенції, не отримано відповідного висновку про можливість повернення дитини. Зазначив, що кримінальне провадження, яке було внесене до ЄРДР за №0003271 від 23.09.2016 року за заявою ОСОБА_2 постановою слідчого СВ Личаківського ВП ГУНП у Львівській області від 21.12.2016 року закрито. Стверджують, що ОСОБА_2 добровільно та заздалегідь був наданий дозвіл строком на 1 рік на переміщення дитини разом з його батьком з ОСОБА_10 до України. Зазначають, що дитина матеріально забезпечена, проходить медичні обстеження вчасно, їй надається кваліфікована медична допомога, дитина відвідує дошкільні навчальні заклади, має друзів та має всі належні умови для проживання. Окрім того, зазначають, що права піклування ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_13Д.О. не порушуються, останній надається можливість бачитися з дитиною, доглядати її та спілкуватися з нею. Також стверджують, що ОСОБА_2 здійснює виховання дитини неефективно, а саме дитині не надається належна кваліфікована медична допомога, проводиться неналежний догляд за дитиною, позивач постійно залишає дитину під наглядом сторонніх осіб, старший син позивача є проблемною дитиною, відтак малолітній ОСОБА_13Д.О. може мати від останнього негативний вплив, позивач постійно страждає на депресії, не має постійного житла, стабільного джерела доходу. Вважають, що повернення дитини до ОСОБА_10 може негативно вплинути на її психологічний стан здоровя. Просять у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року) Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV.

Відповідно до ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року.

Згідно з частиною 1 статті 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підставою виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, що права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

Згідно частин 1, 2 та 3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Тобто, за змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

1.заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч.1 ст.13);

2.заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч.1 ст.13);

3.існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч.1 ст.13);

4.дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13);

5.повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст.20);

6.з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч 2 ст.12);

7.чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст.3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до положень ст.3, ч.1 ст.12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Відповідно до ч.1 ст.13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило: той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

При вирішенні судами справ щодо повернення дитини до країни постійного проживання батьки не позбавлені права вирішувати спір шляхом визначення місця проживання дитини.

Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 Богданська та ОСОБА_5 є батьками малолітнього ОСОБА_12 ОСОБА_5, 08.11.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження, складеного 01.12.2014 року ОСОБА_9 реєстрації актів цивільного стану в м. Варшава № АВ 5389684, знак свідоцтва 1465011/00/AU/2014/767924 (а.с.33-34). При цьому, батьки вказаної дитини не одружені.

Окрім того, згідно довідки, виданої Мазовецьким воєводою управління у м.Варшава WSO-II.6250.15.87.2016 малолітньому ОСОБА_5 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_2, 16.12.2014 року видано паспорт для поїздок за кордон серії ЕН №6299857, орган що видав Мазовецький воєвода, строком до 16.12.2019 року.

ОСОБА_2 разом з дитиною проживала за адресою: ОСОБА_10, Варшава, вул. Мехоффера, 103/38 з моменту її народження і до 30.06.2016 року. Окрім того, з заяви на повернення дитини на основі Гаазької конвенції від 25.10.1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей малолітній ОСОБА_5 ОСОБА_14 прописаний за адресою: ОСОБА_10, Дрогічин, вул. Коперника, 62.

Також встановлено, що протягом життя дитини, ОСОБА_5 ОСОБА_14 декілька разів відвідав батька в Україні та декілька разів батько відвідував сина у ОСОБА_10. Дитина відвідувала заняття для дітей, регулярно обстежувалась у педіатра та дієтолога, оскільки має харчову непереносимість, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками (а.с.92-110).

ОСОБА_2 має також старшого сина ОСОБА_15, з яким у ОСОБА_12 склалися дуже теплі стосунки, однак на сьогодні брати позбавлені можливості зустрічатись, оскільки ОСОБА_1 вчиться у школі і не може приїхати провідати молодшого брата в Україні.

ОСОБА_2 було надано дозвіл на виїзд дитини в Україну на період з 30 червня по 22 липня 2016 року.

Згідно з інформацією, зазначеною в заяві, 30 червня 2016 року відповідач забрав сина на канікули в Україну, взявши лише літній одяг та декілька іграшок. Дитина виїхала з ОСОБА_10 як громадянин ОСОБА_10, а в'їхала в Україну як громадянин України. Протягом липня 2016 року позивач відвідувала дитину в Україні у липні 2016 року в наступні дати: 06.07-11.07, 19.07-27.07. Протягом перебування в Україні ОСОБА_2 намагалася переконати ОСОБА_5 повернути дитину під юрисдикцію ОСОБА_10, однак відповідач відмовився, у зв'язку з чим остання 23 вересня 2016 року звернулася до правоохоронних органів України.

Разом з тим, у провадженні районного суду для Варшави Прага-Північ м. Варшави, Республіки Польща у відділі сім'ї та неповнолітніх, за адресою вул. Тереспольська, 15а, м. Варшава, 03-814, під номером V Nsm 1085/16 знаходиться справа за заявою ОСОБА_2 Богданської від 04.07.2016 року про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_11 ОСОБА_12. 15.09.2016 року вищевказаним судом було винесено постанову номер V Nsm 1085/16 про забезпечення позову шляхом визначення місця проживання дитини на час розгляду справи з матір'ю Богданською ОСОБА_2 (а.с.40, 238, 244-253).

Встановлено також, що ОСОБА_5 подав до Личаківського районного суду м. Львова позовну заяву про визначення місця проживання дитини разом з батьком (№463/3177/16-ц).

На даний час відповідач з сином проживають в Україні за адресою: Львівська область, Перемишлянський район, село Лопушна, вул. Селиська, 7. Умови проживання створені належним чином. Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад.

26.10.2016 року мати дитини звернулася до Міністерства юстиції України відповідно до Конвенції про повернення дитини до держави її постійного місця проживання.

Міністерством юстиції України проводились процедури, передбачені пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2010 року № 795), спрямовані на отримання добровільної згоди відповідача на повернення дитини, під час яких було отримано пояснення відповідача у цій справі, з яких вбачається, що відповідач має намір мирно врегулювати питання.

Однак, судом встановлено, що мирним шляхом спір між сторонами не врегульовано. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що малолітня дитина незаконно утримується відповідачем на території України без згоди позивача.

При цьому суд враховує, що права матері дитини до її переміщення в Україну ефективно здійснювались, своєї згоди на постійне проживання дитини в Україні вона не надавала, питання про піклування дитини між батьками повинні вирішуватись лише після її повернення до ОСОБА_10 відповідно до вимог Конвенції.

Наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких держава, на територію якої переміщена та утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема:

- дії, що порушують права позивачки, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами;

- дитина, про яку йдеться, не досягла 16-річного віку (дитина ОСОБА_5 ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1);

- чинність Конвенції 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності з 01.02.2007 року);

- ОСОБА_10 є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування щодо дитини, а також визначення її місця проживання;

- дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам.

Згідно ст.3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі Конвенція), до якої Україна приєдналась 11 січня 2006 року і яка набула чинності у відносинах з ОСОБА_10 Польщею з 01 квітня 2007 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідно до пунктів 1 та 2 ст.12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст.3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Норма ст.2 Конвенції 1980 року зобов'язує державу Україну вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дитини, для здійснення позивачем ефективно його прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка розпочала процедуру повернення дитини до спливу річного терміну з моменту незаконного утримання дитини, про що свідчить її звернення до Міністерства юстиції України, як Центрального органу в Україні по виконанню Конвенції 1980 року через Центральний орган ОСОБА_10 з заявою про повернення дитини 26.10.2016 року, тобто до адміністративного органу в порядку ст.8 Конвенції.

Звернення до компетентних органів України в жовтні 2016 року, в строк, який не перевищує одного року з дати приїзду дитини в Україну свідчить про те, що позивачка згоди на зміну постійного місця проживання не надавала, а тому відповідно до вищенаведених положень Конвенції утримання дитини на Україні відповідачем до цього часу, без згоди позивачки є незаконним, оскільки позивачка позбавлена права як мати здійснювати піклування про сина.

Окрім того, відповідно до статті 92 Кодексу про сім'ю та опіку ОСОБА_10 від 25 лютого 1964 року (далі Кодекс) дитина до досягнення нею повноліття повинна перебувати під батьківською опікою.

Відповідно до параграфу першого статті 95 Кодексу батьківська опіка включає зокрема зобов'язання і право батьків здійснювати опіку на дитиною та її майном, виховувати дитину з належною повагою до її гідності та прав.

Згідно з параграфом 1 статті 97 Кодексу якщо батьківська опіка належить обом батькам, кожен з них зобов'язаний і має право здійснювати її.

Відповідно до параграфу 2 цієї статті усі питання, які мають істотне значення для дитини, батьки вирішують спільно; якщо згода між ними щодо таких питань відсутня, рішення приймається судом з опіки.

Відповідно до параграфу 1 статті 107 Кодексу якщо батьківська опіка належить обом батькам, які проживають окремо, суд з опіки, враховуючи добробут дитини, може визначити порядок здійснення батьківської опіки та підтримання контактів з дитиною. Суд залишає здійснення батьківської опіки обом батькам, якщо вони представлять домовленість щодо здійснення ними батьківської опіки та підтримання контактів з дитиною з урахуванням добробуту дитини. Рідні брати і сестри повинні виховуватись разом, якщо тільки добробут дитини не вимагає іншого.

У параграфі 2 цієї статті зазначається, що, якщо домовленість, зазначена в параграфі 1, не досягнута, суд, враховуючи право дитини виховуватися обома батьками, приймає рішення про порядок здійснення батьківської опіки та підтримування контактів з дитиною. Суд може покласти здійснення батьківської опіки на одного із батьків та обмежити право батьківської опіки другого з батьків до конкретних обов'язків та прав, якщо цього вимагає дитина.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України.

Суду не було надано жодних доказів того, що позивачка дала усну або письмову згоду на зміну постійного місця проживання дитини.

Також, суду не були надані належні та допустимі докази того, що позивачка, проживаючи разом з сином в м. Варшава, не займалася його вихованням, або не виконувала інші обов`язки, як його мати.

Ті обставини, що на території України відповідач забезпечив дитину належними умовами проживання, належним піклуванням із свого боку, свідчать лише про належне виконання відповідачем обов'язків батька.

Заперечення відповідача фактично зводяться до припущень про те, що повернення дитини до ОСОБА_10 поставить під загрозу своєчасний та гармонійний розвиток інтелектуально-мнестичної сфери та особистості дитини.

При розгляді справи, з огляду на вік дитини, якій виповнилося два роки, суд не заслуховував думку дитини.

Разом з цим, задовольняючи позов про повернення дитини, суд виходить з того, що дитина не відбирається від його батька та повернення дитини в розумінні статті 19 Конвенції 1980 року не обмежує батьківські права відповідача.

Суд переконаний, що повернення малолітньої дитини не створить їй нестерпної обстановки з огляду на потреби забезпечення його найвищих інтересів, що полягають, серед іншого, в необхідності забезпечити дитині такі умови розвитку, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати право на самоідентифікацію мовну, етнічну, за кровним спорідненням тощо.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що утримання дитини на території України є незаконним та відсутні обставини, які б давали підстави, передбачені указаною Конвенцією (ст.ст. 12, 13), для відмови у поверненні дитини до держави її постійного місця проживання, а тому позов необхідно задоволити в повному обсязі.

Окрім того, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за дві вимоги немайнового характеру в загальному розмірі 1280,00 грн.

Керуючись ст.ст. 9, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 5, 18 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 3, 6, 7, 11, 14, 16, 19, 23, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст.ст. 15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», п.п. 2, 9, 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 року №952 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2010 року №795), ст.ст.10, 11, 57-61, 79, 88, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Визнати незаконним утримання ОСОБА_5 на території України малолітнього ОСОБА_11 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобовязати ОСОБА_5 повернути малолітнього ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1, 03-158 Варшава.

У разі невиконання ОСОБА_5 рішення про повернення дитини в добровільному порядку зобовязати його передати ОСОБА_13 його матері ОСОБА_2 Богданській, яка приїде в Україну для забезпечення повернення дитини.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 1280,00 грн. судового збору.

Рішення в частині повернення дитини допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м.Львова протягом 10 днів з моменту його проголошення. У разі, якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Зубачик Н.Б.