Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Євтушенко О.І., Кузнєцова В.О.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, -

вс т а н о в и л а:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18 вересня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, за яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 265 571,00 грн, що є еквівалентом 20 300,00 доларів США, строком до 18 вересня 2019 року зі сплатою 7% річних. Відповідач зобов'язання в частині сплати процентів не виконує у зв'язку з чим, виникла заборгованість станом на 5 липня 2015 року в розмірі 21 151,13 грн. 30 квітня 2015 року ОСОБА_5 було направлено повідомлення про сплату заборгованості за процентами, проте відповіді отримано не було.

Станом на 15 липня 2015 року, 20 300,00 доларів США становить еквівалент 446 505,50 грн, який позивач просив стягнути із відповідача. Також, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України позивач просив стягнути інфляційні втрати на основну суму боргу, що становить 257 181,14 грн та відсотки за користування коштами у розмірі 21 151,13 грн.

02 листопада 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним. Свої вимоги обґрунтовував тим, що укладений між сторонами договір був безгрошовим, так як грошові кошти під час підписання договору та після його підписання передані не були. Даний договір є прихованим договором про сплату процентів за користування коштами за договором позики від 26 вересня 2012 року, тому грошові кошти за договором позики від 18 вересня 2014 року не передавались. Крім того, у відповідності до положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання позики особами, які не є фінансовими установами заборонено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 відсотки за Договором позики від 18 вересня 2014 року в сумі 21 151 грн 24 коп. та судовий збір в розмірі 106 грн 70 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 18 вересня 2014 року між ОСОБА_4 (далі -Позикодавець) та ОСОБА_5 (далі - Позичальник) був укладений Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Микитченко О.В.

За умовами Договору, Позикодавець передав у власність Позичальнику, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 265 751,00 грн, що є еквівалентом 20 300,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору (1 дол. = 13,082315 грн.) та зобов'язується повернути вказану суму за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів, не пізніше ніж через п'ять років з моменту укладення даного договору, тобто до 18 вересня 2019 року зі сплатою процентів в розмірі 7% річних, які сплачуються щомісячно на протязі п'яти календарних днів місяця наступного за поточним.

Як зазначено в п.2 Договору, сума позики отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Сторони домовились та зазначили в п.13 Договору, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, укладається відповідно до справжньої їх волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи.

В судовому засіданні ОСОБА_5 не заперечував підписання договору позики.

30 квітня 2015 року на адресу ОСОБА_5 було направлено повідомлення, у якому ОСОБА_4 просив сплатити заборгованість за процентами станом на 05 квітня 2015 року в сумі 13 769,87 грн та інфляційні втрати.

Як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_5 отримав повідомлення 07 травня 2015 року.

Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, на підставі ст. ст. 526, 627, 1046, 1047, 1048 ЦК України, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики та про стягнення на користь ОСОБА_4 із відповідача відсотків за договором позики від 18 вересня 2014 року у сумі 21 151,24 грн, внаслідок невиконання ОСОБА_5 зобов'язань по їх сплаті, передбачених умовами договору.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.І. Євтушенко
В.О. Кузнєцов