У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.,

Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області БурденийЮрій Іванович, про визнання договору іпотеки недійсним та виключення з реєстру іпотек запису про іпотеку за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 6 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив визнати недійсним договір іпотеки, укладений 25 жовтня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_7, і виключити з реєстру іпотек відповідний запис.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 25 жовтня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_7 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_7 отримав кредит в сумі 118 000 доларів США зі сплатою 14% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня і між тими ж сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_7 передав в іпотеку банку комплекс нежитлових будівель по АДРЕСА_1.

Позивач вказує на те, що рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2007 року за ним визнано право власності на комплекс нежитлових будівель по АДРЕСА_1, а додатковим рішенням цього ж суду від 15 листопада 2007 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказане майно, видане ОСОБА_7 виконавчим комітетом Заставнівської міської ради 11 серпня 2006 року. Отже, договір іпотеки є недійсним, оскільки ОСОБА_7 не є власником вказаного нерухомого майна.

Враховуючи викладене, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 6 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 19 листопада 2014 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки № 014/04-2/303, укладений між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_7 25 жовтня 2006 року.

Скасовано реєстраційний запис про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек іпотечного договору від 25 жовтня 2006 року та скасовано запис про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 6 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 19 листопада 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судами встановлено, що 25 жовтня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Раййфайзен Банк Аваль», та ОСОБА_7 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_7 отримав кредит в сумі 118 000 доларів США зі сплатою 14% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня і між тими ж сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_7 передав в іпотеку банку комплекс нежитлових будівель по АДРЕСА_1.

Право власності іпотекодавця на момент укладення договору іпотеки належало йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Заставнівської міської ради 11 серпня 2006 року і зареєстрованого в Заставнівському районному бюро технічної інвентаризації 11 серпня 2006 року.

1 лютого 2007 року ОСОБА_7 помер.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2007 року визнано за ОСОБА_3 право власності на комплекс нежитлових будівель по АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням цього ж суду від 15 листопада 2007 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на вказаний комплекс нежитлових будівель по АДРЕСА_1, видане ОСОБА_7 виконкомом Заставнівської міської ради 11 серпня 2006 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що власником комплексу нежитлових будівель по АДРЕСА_1 на підставі рішення суду від 15 жовтня 2007 року є позивач, тому укладений договір іпотеки суперечить вимогам закону, оскільки за ним майно передано в іпотеку особою, яка не є власником. Крім того, встановивши, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_7, визнано недійсним рішенням суду від 15 листопада 2007 року, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Такі висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на фактичних обставинах, встановлених судами, і відповідають вимогам закону.

Зі змісту ст.ст. 572, 575, 583 ЦК України випливає, що іпотекою є застава нерухомого майна як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок іпотеки. Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Статтею першою Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання іпотечного договору недійсним.

Іпотека нерухомого майна підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку»).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що майно передано в іпотеку банку особою, яка не була власником цього майна, дійшли правильного висновку про невідповідність правочину вимогам цивільного законодавства, що за правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання недійсним оспореного договору іпотеки згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Крім того, встановивши, що рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 листопада 2007 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 23 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрало законної сили.

Оскільки у зв'язку з нотаріальним посвідченням оспорюваного договору іпотеки нотаріус вніс відомості до реєстру щодо обтяжень нерухомого майна іпотекою, є підстави для скасування реєстраційних записів про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна як наслідок недійсності договору іпотеки.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на досліджених судами доказах і відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

За таких обставин, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 6 липня 2014 року та ухвала апеляційного суду Чернівецької області від 19 листопада 2014 року відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування не встановлені.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відхилити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 6 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 19 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко