Провадження № 2/752/970/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15.05.2017 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Овдій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з договором зберігання від 01.08.2013 р. № 11-2 в розмірі 1600000 гривень, 3% річних від суми заборгованості в розмірі 115492 гривні 52 копійки, інфляційні втрати в розмірі 1257600 гривень, та вирішення питання щодо судових витрат.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 01.08.2013 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір відповідfльного зберігання № 1-2, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 1600000 гривень на тимчасове відповідальне зберігання, а ОСОБА_2 зобов»язався повернути їх в строк та на умовах, визначених Договором.

Передача коштів підтверджується відповідною розпискою.

Позивач посилається на те, що 14.07.2014 р., 27.07.2015 р., 15.04.2016 р. він звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак останній не виконав свої зобов»язання і не повернув передані на зберігання грошові кошти.

Оскільки відповідач в добровільному порядку не повертає суму коштів, переданих на зберігання відповідно до укладеного Договору, позивач просить в судовому порядку стягнути зазначену суму коштів в розмірі 1600000 гривень, а також застосувати положення ст.625 ЦК України та стягнути 3% річних від суми неповернутих коштів і інфляційні втрати.

В ході судового розгляду представник позивача підтримав пзовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що наявність у позивача оригіналу розписки про отримання на зебіргання суми коштів свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов»язань.

Відповідач та його представник заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що кошти були отримані позивачем від ОСОБА_3 і передані відповідачу з метою виконання Інвестиційного договору про придбання частки в статутному копіталі ТОВ «ЕД ЕКО-ОІЛ», який був виконаний в м.Полтава через декілька днів в присутності сторін спору. Однак ОСОБА_1 не видав розписки відповідачу про отримання коштів.

Відповідач в ході судового розгляду пояснив, що він дійсно отримав кошти в сумі 1600000 гривень, які належали відповідачу, та які останній отримав в позику у ОСОБА_3, та повинен був їх передати в м.Полтава за придбання частки в статутному кпіталі ТОВ «ЕД ЕКО-ОІЛ», що він і виконав, однак не взяв розписку у позивача, хоча зобов»язання свої виконав, що можуть підтвердити свідки.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.08.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Договір відповідального зберігання № 11-2.

Відповідно до п.1 зазначеного Договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1600000 гривень на тимчасове відповідальне зберігання, які останній зобов»язався повернути в строк та на умовах, передбачених Договором.

Грошові кошти були передані ОСОБА_2 під час підписання Договору, що підтверджується відповідною розпискою, яка є невід»ємною частиною договору, оригінал якої був оглянутий судом і знаходиться у позивача.

Згідно з п.4 Договору ОСОБА_2 зобов»язався повернути ОСОБА_1 грошов кошти готівкою в повному обсязі або частково в семиденний строк з моменту першох вимоги або у будь-який день за власним бажанням ОСОБА_2

Сторони домовились, що повернення грошових коштів підтверджується розписками, які ОСОБА_1 повинен видати телешеву С.П. і які є невід»ємною частиною даного Договору.

Також, відповдно до п.12 Договору сторони засвідчили, що у будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього Договору і не відображені у його тексті, після підписпання не матимують правового значення.

Сторони підтвердили, що умови укладеного Договору відповідали їх справжнім намірам і його текст є зрозумілим Сторонам, що спростовує посилання відповідача на те, що фактично він не отримував коштів на зберігання, а виступав лише «кур»єром» між ОСОБА_3, який на підставі Договору позики передав ОСОБА_1 грошові кошти, і які він повинен був перевезти до м.Полтави та передати за частку у Статутному капіталі ТОВ «ЕД ЕКО-ОІЛ» за Договором інвестування придбання частки.

Умови Договору відповідального зберігання, укладений між сторонами, не містить будь-яких положень, на які посилається відповідачем, а тому не можуть бути прийняті судом.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ст.938 ЦК України).

Обов»язок зберігача повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості встановлений не лише умова Договору зберігання, а і положеннями ст.949 ЦК України.

На підставі ст.953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Згідно з ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України закріплено, що у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що 14.07.2014 р., 24.07.2015 р., 15.04.2016 р. позивач направив вимогу відповідачу про повернення коштів, переданих на зберігання.

Як встановлено судом, відповідач не повернув кошти позивачу, оскільки будь-яка розписка про виконання обов»язку щодо повернення коштів не видавалась, як передбачено умовами укладеного між сторонами Договору.

Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докаи, які одержані з порушенням порядку встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Одним із видів доказів - є письмові докази.

Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на покази свідків, які можуть підтвердити повернення коштів, оскільки кожна обставина, на яку посилається сторона, повинна бути доведена належними доказами.

В даному випадку належним доказом повернення коштів за Договором зберігання є письмова розписка, яка підтверджує зазначені обставини, як передбачено умовами Договору.

Оскільки така розписка не надана суду, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми коштів за Договором відповідального зберігання є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наданого представником позивача розрахунку 3% річних від суми заборгованості за період з 22.07.2014 р. по 26.10.2016 р. становить 115492 гривні 52 копійки, інфляційні втрати в розмірі 1257600 гривень.

Зазначений рорахунок проведений відповідно до вимог чинного законодавства, не був спростований відповідачем в ході судового розгляду, а тому може бути взятий судом до уваги.

З урахуванням викладених обставин, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позов є обгрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому він підлягає задоволенню в повному обсязі.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.3,10, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором відповідального зберігання в розмірі 1600000 гривень, 3% річних від суми заборгованості в розмірі 115492 гривні 52 копійки, інфляційні втрати в розмірі 1257600 гривень, судовий збір в сумі 6890 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана сторонами протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м.Києва через Голосіївський районний суд м.Києва.

Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні під час оголошення рішення суду, мають право оскаржити його протягом 10 днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя