АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження № 22-ц/796/6379/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживача та визнання договору недійсним за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», поданою його представником Рибаком Євгеном Володимировичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 травня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб -трактор марки «Беларус 82.1» та передати предмет лізингу у його користування на строк та на умовах, передбачених цим договором. Посилаючись на наявність несправедливих умов договору фінансового лізингу, невідповідність його положень вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг», просить з визначених Законом України «Про захист прав споживачів» правових підстав визнати зазначений договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з відповідача на його користь 81 600 грн на відшкодування майнової шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 12 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди 81 600 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду представник ТОВ ««Лізингова компанія «Ваш Авто» - РибакЄ.В. , подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що суд першої інстанції неправильно застосувавши норми Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів» дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

У судове засідання сторони не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, зокрема встановивши, що відповідач не має ліцензії на надання фінансових послуг, а положення договору є несправедливими до відношенню до споживача.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 травня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія "Ваш Авто" та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб - трактор марки «Беларус 82.1» власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу 81 600 грн.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Зокрема, положеннями договору передбачено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного договору та з метою виплатити лізингоодержувачем не мене 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу (пункти 9.4. - 9.8.).

При цьому, умови договору не містять права лізингоодержувача на розірвання договору та повернення сплачених платежів у разі збільшення вартості предмета лізингу.

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 10.5)

Пунктом 10.13. передбачено, що в період строку дії даного договору розмір лізингової плати може індексуватися залежно від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність; збільшення або зменшення податків, зборів та інших обов'язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні у іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку та інше.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів, а у разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, і при цьому не зазначається, що сплачені споживачем платежі повертаються (пункт 10.15 договору).

Також пунктом 12.2. договору визначено, що максимальний термін повернення грошових коштів лізингоодержувачу становить 30 банківських днів. При цьому, пункти договору не містять умов відповідальності лізингодавця у разі недотримання цієї умови договору, хоча пунктом 12.4 встановлена відповідальність лізингоодержувача у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за дострокове його погашення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у справі 6-3020цс15.

Аналіз вищезазначених норм спірного договору фінансового лізингу, укладеного сторонами, свідчить, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; статтею 12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання договору фінансового лізингу, укладеного сторонами, недійсним у зв'язку із недотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону ). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.1 ст. 5 Закону ).

Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.

Частиною 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.

Зазначаючи про відсутність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства та є підставою для визнання спірного договору недійсним, суд першої інстанції керувався Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно пункту 4 частини першої статті 34 якого діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-2766цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України суд дійшов вірного висновку, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій, а як було встановлено судом станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, тому суд дійшов вірного висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.

У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу унеможливлювало виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Лізингова Компанія «ВАШ АВТО».

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. (ч. 1 ст. 227 ЦК України).

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Пунктом 20 цієї ж постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У даному випадку мало місце умисне замовчування представником ТОВ «Лізингова Компанія «ВАШ АВТО» відсутності у Товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим відповідач ввів позивача в оману щодо прав ТОВ «Лізингова Компанія «ВАШ АВТО» на укладання договору фінансового лізингу.

Також, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Визнаючи правочин недійсним, суд вірно зазначив, що в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2 сі 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України.

За встановлених обставин справи, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу, та оскільки судом встановлено недійсність вказаного правочину, вірно застосував наслідки недійсності правочину шляхом стягнення сплаченої позивачем суми у розмірі 81 600 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки вони урегульовані спеціальним законом - Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є безпідставними, оскільки договір про надання фінансової послуги, яка надається фізичній особі для задоволення її особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, повинен відповідати положенням Закону України "Про захист прав споживачів".

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ст. 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується є безпідставними з наступних підстав.

Статтею 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» передбачено, що за провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, без ліцензії чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування посадові особи суб'єктів господарювання несуть адміністративну відповідальність, передбачену Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Згідно частини 2 даної норми у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується.

Отже, у разі відсутності ліцензійних умов, вказана норма звільняє суб'єкт господарювання від відповідальності, встановленої Кодексом України про адміністративні правопорушення, за здійснення господарської діяльності без відповідної ліцензії, проте, не є підставою для відмови у застосуванні положень ст. 227 ЦК України, якщо про це заявлено стороною договору.

Наявність у відповідача довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 11 червня 2015р. про взяття на облік ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, не звільняє відповідача від обов'язку отримати ліцензію на надання послуги з фінансового лізингу та здійснювати свою діяльність тільки у разі отримання такої ліцензії.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить. Апеляційна скарга відповідача за своїм змістом фактично є повторенням його заперечень проти позову (а.с.34-43), доводи яких отримали належну оцінку у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», подану його представником РибакомЄвгеном Володимировичем, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді