Справа № 203/1650/16-ц
Провадження № 2/0203/109/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2017 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю позивачки ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4, про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу

встановив:

08 квітня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_5 з позивом до ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовували тим, що працювала на посаді інспектора з контролю за виконанням доручень Структурного підрозділу «Дніпропетровське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська Залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 09 березня 2016 року її було звільнено з займаної посади за ч. 3 ст. 41 КЗпП України за здійснення особою, яка виконує виховні функції, аморального проступку. Своє звільнення з цих підстав позивачка вважає незаконним оскільки не виконує виховних чи педагогічних функцій (а.с.1 2).

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечували, вказували, що позивачка працювала на посаді інспектора з контролю за виконанням доручень, здійснювала роботу в галузі охорони праці, у звязку з чим може вважатись працівником, який виконує виховні функції. 02 березня 2016 року позивачка в приймальні депо вдарила монітором працівницю ОСОБА_6, а в подальшому не надавала їй жодної необхідної допомоги. З приводу вказаних подій було відкрито кримінальне провадження. За згодою профспілкового комітету позивачка була звільнена з посади за ч. 3 ст. 41 КЗпП України, оскільки події 02 березня 2016 року, на думку представників відповідача, свідчать про вчинення аморального проступку. Представники відповідача звертали увагу суду, що позивачка в судовому засіданні визнавала факт виконання нею виховних функцій (а.с. а.с. 144 115).

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача керівник, який видав наказ про звільнення, проти задоволення позову заперечував, вказував на його безпідставність, звільнення позивачки вважає законним.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 05 жовтня 2012 року позивачка ОСОБА_5 на підставі наказу № 651/ос від 05 жовтня 2012 року була прийнята до відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське локомотивне депо» державного підприємства «Придніпровська залізниця» на посаду інспектора з контролю за виконанням доручень (а.с. 3)

В подальшому після проведення реорганізації державне підприємство «Придніпровська залізниця» стало регіональною філією «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25 червня 2014 року.

02 березня 2016 року головним інженером ОСОБА_7 було направлено рапорт на імя начальника Дніпропетровського локомотивного депо ОСОБА_4, в якому повідомлялось, що під час проведення наради присутні почули сильний гуркіт з приймальні. Як пояснила секретар депо ОСОБА_6 позивачка вдарила її монітором (а.с. 28).

В судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_6 наполягала на своїх твердженнях про заподіяння їй ушкоджень позивачкою.

Позивачка вказані обставини заперечувала.

Свідки ОСОБА_7 підтверджував обставини, зазначені в рапорті, проте вказував, що особисто факт заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 не бачив.

За фактом заподіяння ОСОБА_6 вказаних ушкоджень було відкрито кримінальне провадження № 0000679, обвинувальний акт за яким передано до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 203/1653/16-к). За вказаними обставинами вирок судом ухвалений не був, справа перебуває в провадженні суду (а.с. 40).

09 березня 2016 року відбулось спільне засідання первинної профспілкової організації Дніпропетровського локомотивного депо та адміністрації Дніпропетровського локомотивного депо, на якому було надано згоду профспілкової організації на звільнення позивачки з посади за п. 3 ст. 41 КЗпП України (а.с. 31).

Наказом № 144/ос від 09 березня 2016 року позивачку було звільнено з займаної посади з 09 березня 2016 року на підставі п.3 ст.41 КЗпП України у звязку зі здійсненням аморального проступку (а.с. 46).

Вирішуючи позовні вимоги щодо незаконності звільнення, суд виходить з наступного.

Пунктом 3 ч. 1 ст.41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Як зазначено в абз. абз. 1, 3 п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

З підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п.3 ст.41 КЗпП ), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.

Як встановлено судом, позивачка не є педагогічним працівником чи вихователем, не працює в системі дошкільної, середньої, позашкільної, професійно-технічної, чи вищої освіти. Згідно посадової інструкції від 04 березня 2013 року № 250 (а.с. 23) на позивачку не покладаються виховні функції.

Пояснення сторін в судовому засіданні, що позивачка здійснювала навчання і контроль в галузі охорони праці, не свідчать про виконання нею виховної функції, оскільки саме по собі проведення певних навчальних заходів чи здійснення контролю знань чи дотримання певних правил не є за своїм змістом вихованням.

За загальноприйнятим розумінням вихованням є процес та практика цілеспрямованого впливу на особу з метою засвоєння нею загальноприйнятих у суспільстві норм поведінки. В першу чергу виховання стосується дітей та молоді.

Таким чином, позивачка не належить до кола працівників, які можуть бути звільнені з підстав, передбачених п. 3 ст. 41 КЗпП України, тому звільнення її з цих підстав є незаконним. При цьому обставини інциденту 02 березня 2016 року не мають значення для вирішення справи оскільки не спростовують факт неможливості звільнення позиваки з підстав, зазначених в наказі.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При таких обставинах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поновлення позивачки на роботі підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Нормою ст. 15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Порядок розрахунку при середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (з наступними змінами та доповненнями)

Згідно абз. 4 п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, а якщо працівник на працював ці 2 місяці та попередні 2 місяці виходячи з посадового окладу працівника.

Згідно з наданою відповідачем довідкою про доходи від 31 травня 2016 року № 508 (а.с. 47), заробітна плата позивачки за 2 місяці, які передували звільненню, становить 8 460 грн. 19 коп. Середня заробітна плата позивачки за один робочий день становить 211 грн. 50 коп. Сума належної до виплати позивачці середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 09 березня 2016 року по 24 лютого 2017 року складає: 211 грн. 50 коп. (середньоденна заробітна плата за два місяці, які передують звільненню) * 242 робочих дні (за які здійснюється виплата середньої заробітної плати) = 51 183 грн. 00 коп.

При таких обставинах позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 51 183 грн. 00 коп. підлягають задоволенню.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від плати судового збору згідно п.1 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір» та у звязку з повним задоволенням позову з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у сумі 551 грн. 20 коп. за вимогою немайнового характеру про поновлення на роботі та в сумі 551 грн. 20 коп. за вимогами майнового характеру про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а разом 1 102 грн. 40 коп.

Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати але не більше ніж за один місяць, та у справах про поновленні на роботі незаконно звільненого працівника.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.43, 124 Конституції України, ст.ст. 2, 18, 40, 43, 233, 235 КЗпП України, ст.ст.57-60, 88, 208-210, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі Регіональної філії «Придніпровська Залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_5 з посади інспектора з контролю за виконанням доручень у Структурному підрозділі «Дніпропетровське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська Залізниця» Публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» згідно наказу № 144/ос від 09 березня 2016 року.

Поновити ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1 на роботі в Публічному акціонерному товаристві «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (ідентифікаційний код 40075815, адреса: м. Київ, вул. Тверська, буд. 5) Регіональна філія «Придніпровська Залізниця» (, адреса: м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 108) в на посаді інспектора з контролю за виконанням доручень у Структурному підрозділі «Дніпропетровське локомотивне депо» з 09 березня 2016 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (ідентифікаційний код 40075815, адреса: м. Київ, вул. Тверська, буд. 5) Регіональна філія «Придніпровська Залізниця» (, адреса: м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 108) на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 09 березня 2016 року по 24 лютого 2017 року в розмірі 51 183 (Пятдесят одна тисяча сто вісімдесят три) грн. 00 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (ідентифікаційний код 40075815, адреса: м. Київ, вул. Тверська, буд. 5) Регіональна філія «Придніпровська Залізниця» (, адреса: м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 108) на користь держави судовий збір в розмірі 1 102 (Одна тисяча сто дві) грн. 40 коп.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_5,на роботі в Публічному акціонерному товаристві «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» Регіональна філія «Придніпровська Залізниця» та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 03.03.2017 р.

Суддя С.В. Єдаменко