Справа № 203/2071/17
Провадження № 2/0203/911/2017
12.09.2017 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді - Єдаменко С.В.,
при секретарі - Заярній А.Ю.,
за участю позивача - ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням -
08 червня 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником квартири в якій на даний час зареєстрована його колишня дружина, яка з 2009 року в квартирі позивача не мешкає, має нову сім'ю. Факт реєстрації в належній позивачу квартирі відповідачки позбавляє його права вільного розпорядження своїм майном, крім того він змушений сплачувати комунальні послуги за особу яка не мешкає в квартирі. Оскільки відповідачка самостійно з реєстрації не знімається, позивач просить в судовому порядку усунути перешкоди в користуванні квартирою, а саме визнати позиваку такою, що втратила право користування квартирою, зобов'язати ЖЄО Центрального району зняти з реєстрації відповідачку (а.с.1).
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. Вказував, що реєстрація відповідачки в належній йому квартирі порушує його право як власника, окрім того він змушений платити комунальні послуги за особу яка фактично не мешкає в квартирі.
Відповідачка в судові засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України
Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Позивач є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21 грудня 2000 року (а.с.8).
В вказаній вище квартирі зареєстровано дві особи, а саме ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою № 57 від 12 січня 2015 року виданою КП «Житлове господарство Кіровського району» ДМР (а.с.3).
Шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 грудня 2007 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 виданим 18 грудня 2007 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 282 (а.с.4).
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно до ч.1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. (ч.1 ст.383 ЦК України).
Згідно ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачка не входить до переліку осіб, зазначених в першому речення ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР. У суду відсутні докази, що відповідачка з 2009 року проживає з позивачем та вони ведуть спільне господарство, позивач вказані обставини заперечує. При таких обставинах суд приходить до висновку, що відповідачка не має правових підстав для збереження за нею права на користування житловим приміщенням в силу приписів ст. 405 Цивільного кодексу України, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР. Немає доказів існування будь-яких інших правовідносин, в силу яких відповідачка має право на користування вказаним житловим приміщенням.
Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до норми ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
З огляду на викладене та приймаючи до уваги, що фактично відповідачка не проживає в квартирі позивача, не вчиняє дії, необхідних для зняття з реєстрації за цією адресою, що порушує право позивача як власника, при цьому відсутні підстави вважати, що між сторонами є будь-які домовленості про продовження права відповідачки на користуватись житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню.
Судові витрати по справі на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.9, 150 ЖК України, ст.ст.10, 11, 57-61, 64, 88, 169, 208, 209, 212-215, 223, Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 із зняттям з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.
Заочне рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 233 ЦПК України. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його ухвалення. У разі, якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення також може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Повний текст рішення складено 14.09.2017 р.
Суддя С.В. Єдаменко