Справа № 308/2695/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря: Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя. Позовну вимогу обґрунтовано тим, що з ОСОБА_2 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 21.09.85 р. по 24.06.15 року. Під час шлюбу ними здійснено будівництво житлового будинку №18 по вул. Берегівській в м. Чоп Ужгородського району. У будинку створені всі умови для проживання, підключено газо-, електро- та водопостачання, повністю умебльовано, встановлено усі побутові пристрої, створено комфортні умови для проживання та користування банею. У той же час будинок не здано в експлуатацію, що відмовляється зробити відповідач із метою уникнути поділу будинку між ними. Вона здати в експлуатацію будинок не має можливості оскільки всі дозвільні документи видані на імя чоловіка. Посилаючись на приписи ст. 60 СК України, просила суд (враховуючи уточнення позовних вимог): визнати житловий будинок №18 по вул. Берегівській у м. Чоп, Ужгородського району, що складається із житлового будинку з мансардою, загальною площею 136,6 кв.м., бані, господарських споруд та огорожі обєктом спільною сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.11.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, ще нею надано докази на підтвердження факту будівництва будинку спільною працею та за спільні кошти. Суд, вказавши, що будинок побудовано за рахунок особистих коштів відповідача, взяв до уваги надані ним докази, які є неналежними.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 21.09.1985 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.06.2015 р., (а.с. 12, 13).

Рішенням 13 сесії 21 скликання Чопської міської ради від 31.03.1994 р. виділено ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,06 га. під індивідуальне будівництво індивідуальних житлових будинків по вул. Берегівській, у м. Чоп, (а.с. 14).

Рішенням 15 сесії 23 скликання Чопської міської ради від 26.10.2000 року передано ОСОБА_2 у приватну власність безкоштовно земельну ділянку площею 0,06 га. по вул. Берегівській, яка була надана йому для індивідуального будівництва житлового будинку, (а.с. 73).

На підставі даного рішення видано відповідний державний акт на право приватної власності на землю IV-ЗК №013230, (а.с. 74, 75).

Та 05.07.2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю надано ОСОБА_2 дозвіл на виконання будівельних робіт із будівництва індивідуального житлового будинку по вул. Берегівській у м. Чоп, (а.с. 76). Дата початку будівельних робіт вказана липень 2007 року, а дата закінчення липень 2010 року.

З технічного паспорту на даний житловий будинок убачається, що будівництво даного будинку з мансардою, банею та господарськими спорудами закінчено в грудні 2009 року, (а.с. 80). Однак матеріали справи не містять доказів реєстрації права власності на будинок чи прийняття його в експлуатацію.

При цьому до будинку підведена вся необхідна комунікація і такий придатний до проживання про що свідчать відповідні договори про надання комунальних послуг та копії квитанцій про їх сплату, (а.с. 19-23, 26, 27, 34-37), а також, копії фотознімків, (а.с. 38-41). Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що будинок побудовано ОСОБА_2 самостійно для доньки за її кошти. Також послався на те, що будинок не зданий в експлуатацію, право власності на нього не зареєстровано.

Однак із таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток.

За позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Відповідного правового висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-47цс16 від 07.09.2016 року.

Зважаючи на те, що спірний обєкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні сумісні кошти, і за спільної праці подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; то позивачка позбавлена можливості здійснити відповідні дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.

Сам юридичний статус спірного обєкту як незавершений будівництвом житловий будинок, через свідоме неприйняття такого в експлуатацію не може являтись перепоною за наявності вищенаведених обставин для відмови позивачці у визнанні такого спірного обєкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя. Тобто, послання суду першої інстанції на відсутність реєстрації права власності та неприйняття будинку в експлуатацію є помилковим.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Уважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції не врахована та обставина, що незавершений будівництвом житловий будинок, окрім того, що збудований сторонами під час шлюбу, то ще за спільні сумісні кошти та внаслідок спільної праці в якому позивачка проживала з моменту зведення в 2009 році до весни 2014 року, коли між сторонами сталась сварка, і після цього позивачка перестала проживати в будинку. А тому, статус спільної сумісної власності на незавершений будівництвом житловий будинок, доведено позивачкою, так-як відповідає тим чинникам, що зазначені в ст. 60 СК України.

Слід зазначити, що ч. 2 ст. 60 СК України встановлена презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно набуте за час шлюбу, крім речей індивідуального користування.

А звідси, така презумпція може бути спростована в загальному порядку, зокрема, у разі встановлення обставин визначених п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Разом із тим, обовязок доведення таких обставин лежить на іншому з подружжя, який заперечує проти визнання майна спільною сумісною власністю, посилаючись на те, що майно придбано (збудовано) за його власні кошти.

У той же час, відповідачем усупереч приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, а саме, стосовно того, що спірний незавершений будівництвом житловий будинок збудовано особисто ним за його власні кошти.

Зокрема, суд безпідставно послався на те, що будинок будувався за кошти доньки ОСОБА_3, яка працювала за кордоном та переводила такі кошти, оскільки наявні в матеріалах справи договори на відкриття та ведення банківського рахунку та платіжні доручення про перевід коштів від ОСОБА_3 датовані 2013 роком, (а.с. 130-137), тобто, значно пізніше за той період, коли було здійснено будівництво.

Крім цього, дочка сторін на час здійснення будівництва спірного житлового будинку, являлась студенткою в період з 2003 по 2008 роки, а тому, матеріально не мала можливості приймати участь в такому будівництві. А також, матеріали справи не містять жодного доказу із приводу того, що дочка ОСОБА_4 приймає участь у створенні спільної сумісної власності. Та сторонами на імя дочки у 2007 році придбано трикімнатну квартиру в м. Ужгород у мікрорайоні Боздош.

Зазначений висновок підтверджується також 4-м Розділом Обєкти Незавершеного Будівництва електронної декларації ОСОБА_2 за 2015 рік, у якому зазначено, що він як особа, що здійснює декларування, зазначив про те, що являється власником спірного обєкту, який належить йому на праві власності відповідно до ЦК України, (а.с. 141-143-145).

Також не являються належними доказами в даному випадку покази свідків, позаяк більшість із них лише вказували скільки часу сторони не проживають разом та, що будівництвом займався відповідач ОСОБА_2, а ОСОБА_1 вони бачили декілька разів. У той же час жоден зі свідків не дав покази про те, за які кошти будувався будинок.

Інших якихось доказів на підтвердження факту будівництва спірного будинку за власні кошти ОСОБА_2 не надано.

Натомість ОСОБА_1 надано певні докази які можуть свідчити про те, що вона брала участь у будівництві та облаштуванні будинку, зокрема, наявні квитанції на її імя про придбання будівельних матеріалів (керамічна плитка), шпалер та меблів, (а.с. 105-109, 111).

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, згідно п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухвалення по справі нового рішення про задоволення позову.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір понесений останнім за подачу позову та апеляційної скарги на загальну суму 1157,85 гривень.

А звідси, керуючись нормами статей 10, 60, 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд,

р і ш и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 листопада 2016 року скасувати та ухвалити в даній справі нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати незавершений будівництвом житловий будинок № 18 по вул. Берегівській у м. Чоп разом із господарськими спорудами, обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1157,85 гривень, судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді