Провадження № 2/712/207/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ТОКОВОЇ С.Є.

при секретарі ТИМОШЕНКО Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСББ «Сумгаїтська 69» про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася з позовом до відповідачів про визнання права власності, посилаючись на те, що 26 липня 1975 року між нею та ОСОБА_5, був укладений шлюб. Відповідно до рішення виконавчого комітету міської ОСОБА_6 депутатів трудящих міста Черкаси від 11.06.1979 № 363, її чоловік ОСОБА_5, був прийнятий в члени ЖСК-69, а 21.06.1979 року отримав ордер № 76/27 на право зайняття трьох кімнат загальною площею 42,87 кв. м. в квартирі № 36, будинку № 69, розташованого по вулиці Сумгаїтській у м. Черкасах, разом з членами його сімї дружиною, ОСОБА_1 та сином, ОСОБА_4. Враховуючи те, що вищезазначена квартира входила до майнового фонду ЖСК-69, на їх сімю було покладено обовязок щодо сплати пайових внесків до повної виплати вартості даної нерухомості. Загальна вартість квартири склала 7 883 карбованців, які вона разом з чоловіком, перебуваючи у шлюбних відносинах, працюючи, зі спільного сімейного бюджету, виплатили до 1980 року у повному обсязі. У 1984 році у них народилася друга дитина, донька, ОСОБА_3 і з того часу її шлюбні відносини з чоловіком почали погіршуватися, відбувалися систематичні сварки. Як наслідок, 21.10.1986 року їх шлюб було розірвано. Питання про поділ спільного майна подружжя у них не розглядалося. Після розірвання шлюбу, вона з чоловіком не припиняли проживати однією сімєю, а з часом віднайшли порозуміння і відновили стосунки та мешкали, як чоловік і жінка, без реєстрації нового шлюбу, виховували дітей, вели спільне господарство, у тому числі займалися вирощуванням городини на присадибній ділянці їх сільського домоволодіння у селі Косари, Камянського району, піклувалися одне про одного на протязі багатьох років. 25 квітня 2015 року її чоловік помер. Вона та її донька проживали і були зареєстровані разом з померлим ОСОБА_5 до самої його смерті у квартирі № 36 за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська 69. Її син ОСОБА_4 з квітня 2007 року, вибув на нове постійне місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, стосунки з ними протягом останніх пяти років майже не підтримував. Після розірвання шлюбу у неї з бувшим чоловіком ОСОБА_5 не виникало питань щодо поділу майна, що було обєктом права спільної сумісної власності. Вони і надалі проживали як чоловік та жінка однією сімєю понад 5 років без шлюбу. Після смерті її бувшого чоловіка 30.06.2015 року, нею, як фактичним власником майна, що є обєктом спільної сумісної власності, було отримано свідоцтво на право власності на квартиру № 36, що розташована за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 69. Однак, не погоджуючись із цим, її сином ОСОБА_4 було подано позовну заяву про визнання даного свідоцтва про право власності недійсним і рішенням Соснівського районного суду м. Черкас по справі від 22.02.2016 позов задоволено повністю. Крім цього, 13 червня 2016 року відповідачем ОСОБА_4 було подано позов до суду про встановлення права власності на вищевказану квартиру. Вважає, що такими діями відповідача здійснюються порушення її прав, тому звернулась з даним позовом до суду в якому просила визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В подальшому позивач позовні вимоги збільшила та просила крім визнання права власності на ? частини квартири встановити факт проживання її із ОСОБА_5, однією сімєю без реєстрації шлюбу понад пять років з 21 жовтня 1986 року до 25 квітня 2015 року.

В судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_7 збільшені позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задоволити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували.

Відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що шлюб між позивачкою та його батьком було розірвано рішенням Соснівського районного суду в 1980 році. Станом на час розірвання шлюбу, тобто на 1986 рік діяв Кодекс про шлюб та сім'ю. Відповідно до ст. 29 вказаного Кодексу для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Єдиним правовим актом, який регулював правовідносини між членами житлово-будівельних кооперативів станом на 1986 рік, тобто на момент розірвання шлюбу між позивачкою та його батьком, був Примірний статут житлово-будівельного кооперативу, затверджений ОСОБА_6 Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. N 186. Станом на 1986 року квартира не перебувала у власності подружжя, тобто жодних майнових прав на квартиру на час розірвання шлюбу не мав ні батько ні мати. Поняття права власності на квартиру в ЖБК законодавчо було введено в 1991 році Законом України «Про власність». Згідно вказаного вище Примірного статуту ЖБК об'єктом права спільної власності подружжя було сплачений грошовий пай. Вважають, що об'єктом права спільної власності подружжя була не квартира, а сплачений пай, позивачка мала три роки на те, щоб в судовому або ж в добровільному порядку розділити пай та вступити в члени ЖБК. В такому випадку на неї починаючи з 1991 року дійсно розповсюджувалась би норма закону про те, що член ЖБК, що сплатив пай, стає власником квартири (або ж її частини залежно від розміру паю. Позивачка не скористалась своїм правом звернення до суду з позовом про поділ виплаченого паю, не розділила його в судовому порядку протягом строку позовної давності. Відповідно вона не була прийнята в члени житлово-будівельного кооперативу, а так й норми Закону України «Про власність» на неї не розповсюджуються.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради в судове засідання не зявився, скерував до суду заяву в якій просив справу розглядати в його відсутність, при вирішенні спору покладався на розсуд суду.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

Як встановлено в судовому засіданні, з 26 липня 1975 року по 21 жовтня 1986 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5.

Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 18.12.1980 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано без поділу майна подружжя. Реєстрація розірвання шлюбу проведена в органах РАЦС 28.10.1986 актовий запис № 621. Розірвання шлюбу

Відповідно до рішення виконавчого комітету міської ОСОБА_6 депутатів трудящих міста Черкаси від 11.06.1979 № 363, ОСОБА_5, був прийнятий в члени ЖСК-69, а 21.06.1979 року отримав ордер №76/27 на право зайняття трьох кімнат загальною площею 42,87 кв. м. в квартирі № 36, будинку № 69, розташованого по вулиці Сумгаїтській у м. Черкасах, разом з членами його сімї, а саме: дружиною ОСОБА_1 та сином - ОСОБА_4. В подальшому, у них народилась донька ОСОБА_3, яка також була зареєстрована та проживала з народження і по даний час у спірній квартирі.

Загальна вартість квартири склала 7 883 карбованців.

Рішенням загальних зборів членів ЖБК № 69 (п.5 Протоколу № 2 від 05 липня 1978 року) було вирішено відповідно до п. 28 Типового Статуту ЖБК встановити розмір вступного внеску для членів ЖБК № 69 в розмірі 50 крб. та частини пайового внеску в розмірі (для трикімнатної квартири 4200 крб).

В подальшому, загальні збори членів ЖБК прийняли рішення від 02.08.1978 р. прохати виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради виділити державний кредит на компенсацію різниці у вартості квартир терміном на 15 років.

Як пояснив у судовому засіданні представник третьої особи ОСББ «Сумгаїтська-69» (правонаступник ЖБК № 69) першочерговий внесок 4200 грн. вносився членами кооперативу у 1978-1979 роках, а решта суми в 1990 роках.

Позивач ОСОБА_1 з моменту заселення у дану квартиру і до даного часу зареєстрована та проживає у ній.

25 квітня 2015 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтво про смерть серії І-СР № 260967.

Предявляючи зазначений позов ОСОБА_1 посилається на те, що вказана вище квартира є спільною сумісною власністю подружжя, однак за життя ОСОБА_5 не оформив правовстановлюючих документів на неї. Пайовий внесок вони виплачували разом, не дивлячись на розірвання шлюбу з моменту заселення і по день смерті ОСОБА_5 проживали як подружжя в спірній квартирі.

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У пп. «б» п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі

Пунктом 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) роз'яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

При цьому у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» йдеться про те, що необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною У власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Як зазначалось вище, заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_4 стверджує, що пайовий внесок за квартиру був сплачений його батьками після розірвання шлюбу. Між тим, жодних доказів на підтвердження даного факту, крім власних пояснень суду не надав.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про власність», член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_5, який є сином позивачки та померлого ОСОБА_5 посилається на те, що пайовий внесок за квартиру був сплачений батьком після розірвання шлюбу і за власні кошти, а не за кошти подружжя. А тому після смерті батька мати не має права на частку у даній квартирі, оскільки не була членом кооперативу.

Суд не погоджується із вказаними запереченнями виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У пп. «б» п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі

Пунктом 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року№ 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) роз'яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

При цьому у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» йдеться про те, що необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною У власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 11 жовтня 1991 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ по спорах між громадянами і житлово-будівельними кооперативами» вказано, що член кооперативу, що повністю виплатив пайовий внесок за квартиру, має право залишитися в кооперативі або вийти з нього.

Як правову підставу заперечень даного позову, відповідач зазначає, що позивач не скористалась своїм правом та не звернулась до суду після розірвання шлюбу про поділ виплаченого паю, відповідно не була прийнята у члени житлово-будівельного кооперативу, а тому норми Закону України «Про власність» на неї не поширюються.

Однак, положення ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК про непорушність права власності не виключають необхідності додержання меж здійснення цивільного права, передбачених ст. 13 ЦК України щодо утримання від дій, які могли б порушувати права інших осіб, а також застосування положень ч. 3 ст. 16 ЦК України, за яких суд може відмовити в захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею ч.ч.2-5 ст. 13 ЦК України .

Вищевказані обставини - правомірне набуття права користування житлом, тривалість та безперервність такого користування з 1979 року, постійне проживання позивача у даній квартирі свідчать про недотримання відповідачем моральних засад суспільства (п. 4 ст. 13 ЦК України).

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що частина пайового внеску 4200 крб. була сплачена в 1978-1979 році, решта суми сплачувалась протягом 15 років, підтверджуючі документи про те, в який період часу було сплачено повністю пайовий внесок за спірну квартиру суду не надано, суд приходить до висновку про те, що дана квартира є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Поряд з цим, суд вважає такими що не підлягають до задоволення вимоги позивача про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу з 21.10.1986 року по день смерті ОСОБА_5, оскільки діючим на той час КпШС не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 68, 69-71, 174, 175 СК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири № 36, яка розташована за адресою м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 69.

Врешті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: