АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження №22-ц/796/2709/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями суду, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року заяву ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями суду повернуто позивачу для подання до належного суду.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду і направити заяву на продовження розгляду до суду першої інстанції. Скаржник зазначає, що суд дійшов передчасного висновку про те, що подана ним заява підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Стверджує, що суд розглядає заяви про встановлення фактів, перелік яких чітко визначений у ст. 256 ЦПК України. Із зазначеного переліку не вбачається, що заява про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями суду підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Натомість ст. 12 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачає, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Зазначає, що оскільки Дніпровським районним судом міста Києва йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження, яке в подальшому було закрито у зв'язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення, то саме цей суд вправі вирішувати питання щодо відшкодування завданої шкоди.

ОСОБА_1 в суд апеляційної інстанції не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Повертаючи позовну заяву для подання до належного суду, суд першої інстанції виходив з того, що заява ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями суду не підсудна Дніпровському районному суду міста Києва, оскільки за суб'єктивним складом сторін, визначеному заявником у заяві, справа підлягає розгляду в порядку окремого провадження, що зумовлює вирішення питання дотримання особою, яка звертається до суду, правил підсудності встановленої для справ окремого провадження, з урахуванням положень ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 115 ЦПК України якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала. Ухвала суду разом із заявою та всіма додатками до неї надсилаються позивачеві.

Підставою для визначення підсудності позовної заяви відповідному суду є висновок суду за наслідками попереднього правового аналізу змісту позовної заяви.

Відповідно до ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 1 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Частиною 2 ст. 256 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Разом з тим, з поданной заяви ОСОБА_1 не вбачається посилання заявника на звернення його до суду в порядку окремого провадження на підставі ст. 256 ЦПК України.

Зі змісту зазначеної статті також не вбачається, що заява про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Обгрунтовуючи заяву, ОСОБА_1 зазначав, що 11 грудня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва було постановлено ухвалу про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

26 лютого 2014 року прокуратурою Дніпровського районного суду міста Києва кримінальне провадження стосовно нього закрито у зв'язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення.

Враховуючи, що кримінальне провадження стосовно заявника було закрите, ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про відшкодування шкоди в порядку ст. 1176 ЦК України.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Крім того, право відшкодування шкоди (майнової і моральної), завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, здійснюється шляхом звернення фізичної особи з позовом. Відповідачем за таким позовом мають визнаватись держава Україна і Державне казначейство України, а третьою особою - орган, діями якого (діями працівників якого) особі завдано шкоди.

Згідно роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК України. У зв'язку з цим, суди мають звертати особливу увагу, зокрема на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Якщо заява не відповідає вимогам статей 119, 120 ЦПК, або не сплачено судовий збір, суддя відповідно до вимог ст. 121 ЦПК постановляє ухвалу, в якій повинні бути зазначені конкретні підстави залишення заяви без руху.

Зважаючи на відсутність належних доказів на підтвердження звернення ОСОБА_1 до Дніпровського районного суду міста Києва з заявою про відшкодування шкоди, завданої йому незаконними діями прокуратури та суду в порядку окремого провадження, суд першої інстанції дійшов передчасних висновків щодо наявності підстав для повернення заяви позивачу на підставі ст. 115 ЦПК України.

З урахуванням обставин, викладених в заяві, суд першої інстанції не позбавлений можливості залишити заяву без руху з метою уточнення заявником підстав звернення до суду.

За таких обставин погодитись з постановленою ухвалою неможливо, вона підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова