Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та усунення перешкод у користуванні квартирою, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1.

Позивач вказувала, що в цій квартирі зареєстровано відповідача ОСОБА_4, яка ніколи у ній не мешкала, у зв'язку із чим, просила позов задовольнити, з підстав визначених ст. ст. 383, 391 ЦК України, ст. ст. 71,72 ЖК Української РСР.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю та скасовано реєстрацію ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5- просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 листопада 2014 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1.

Після придбання квартири ОСОБА_3 дізналася про те, що у ній з 16 грудня 2010 року зареєстровано відповідача ОСОБА_4, яка у квартирі ніколи не мешкала.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що факт реєстрації відповідача у спірній квартирі сам по собі підтверджує наявність перешкод для позивача у користуванні власністю, тому вимоги в частині усунення перешкод у користуванні квартирою обґрунтовані.

При цьому, місцевий суд відмовив у задоволенні вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення ст. 72 ЖК Української РСР до спірних правовідносин не підлягає застосуванню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що надані відповідачем ОСОБА_4 документи (копія заповіту ОСОБА_6 від 03 вересня 2010 року, витяги із реєстрів, письмові докази про наявність кримінального провадження відносно порядку оформлення спірної квартири на ОСОБА_3), ставлять під сумнів правомірність набуття позивачем права власності на спірну квартиру, у зв'язку із чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на відсутність достовірних та належних доказів щодо прав позивача ОСОБА_3 на спірну квартиру.

Проте погодитись із такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» звернуто увагу судів на те, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Разом з тим, висновки суду апеляційної інстанції щодо сумнівів правомірності набуття позивачем права власності на спірну квартиру ґрунтуються на припущеннях, оскільки докази, які б свідчили про вказані обставини, у матеріалах справи відсутні, як і відсутні відомості про визнання договору купівлі-продажу від 14 листопада 2014 року, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру, недійсним.

За таких обставин у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, належним чином доводів сторін не перевірив, не врахував вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має надати оцінку всім доказам у сукупності, що судом зроблено не було.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В. Умнова

І.М.Фаловська