Ухвала

іменем україни

10 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ліцей «Голосіївський» № 241 м. Києва, Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати незаконними та скасувати накази від 19 вересня 2014 року № 885к, від 17 листопада 2014 року № 1046к, від 24 грудня 2014 року № 1165к про його звільнення із займаної посади за прогули на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновити його на посаді директора ліцею «Голосіївський» № 241 м. Києва з дати звільнення; стягнути заборгованість із заробітної плати, інших грошових виплат, яка виникла станом на дату ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2000 року позивач працював на посаді директора ліцею «Голосіївський» № 241 м. Києва.

Наказом від 19 вересня 2014 року № 885к його було звільнено із займаної посади у зв'язку із прогулами на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме: відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 02, 03 вересня після 13 год., 04 вересня 2014 року - цілий день без поважних причин.

У зв'язку з його тимчасовою непрацездатністю, наказом від 07 листопада 2014 року скасовано наказ від 19 вересня 2014 року № 885к, а наказом від 17 листопада 2014 року № 1046к його знов звільнено із займаної посади з 17 листопада 2014 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом від 24 грудня 2014 року № 1165к внесені зміни до наказу № 1046к, а саме: слова та цифри «17 листопада 2014 року» у тексті наказу замінено словами та цифрами «24 грудня 2014 року».

Позивач посилався на те, що його звільнення є незаконним, а обставини, викладені в актах про його відсутність на робочому місці, є недостовірними, оскільки через специфіку займаної посади він самостійно має право планувати свою роботу, а свої обовязки він повинен виконувати не лише на робочому місці.

Крім того, позивач посилався на те, що відповідачем був порушений порядок звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки на момент вирішення питання про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення у нього не були відібрані відповідні пояснення та не отримана згода профспілкової організації.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19 вересня 2014 № 885к про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ліцею «Голосіївський» № 241 м. Києва.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17 листопада 2014 року № 1046к про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ліцею «Голосіївський» № 241 м. Києва.

Визнано незаконним наказ від 24 грудня 2014 року № 1165к директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про внесення змін до наказу Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.11.2014 р. № 1046к» про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ліцею «Голосіївський» № 241 м. Києва.

Стягнуто з Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_4 2 тис грн. на відшкодування моральної шкоди.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року зазначене судове рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу від 19 вересня 2014 року № 885к, визнання незаконним та скасування наказу від 17 листопада 2014 року № 1046к, визнання незаконним наказу від 24 грудня 2014 року № 1165к, стягнення з Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) моральної шкоди, стягнення з Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) судового збору скасовано, ухвалено нове, яким в задоволенні цих вимог відмовлено.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_4 працював на посаді директора ліцею «Голосіївський» № 241 м. Києва, починаючи з жовтня 2000 року. Відповідно до наказу Головного управління освіти і науки від 03 жовтня 2011 року № 529-к «Про переукладення контракту з директором ліцею № 241 «Голосіївський» ОСОБА_4.», трудові відносини з ОСОБА_4 були встановлені до 30 вересня 2016 року.

Згідно з актом Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 03 вересня 2014 року, ОСОБА_4 02 та 03 вересня 2014 року після 13 год. був відсутній на роботі, надати письмове пояснення про причини відсутності на роботі відмовився.

04 вересня 2014 року комісією Управління освіти спільно з співробітниками ліцею складено акт про відсутність ОСОБА_4 04 вересня 2014 року о 12 год. 08 хв. на робочому місці, в якому зазначено, що, зі слів секретаря директора та заступника директора з навчально-виховної роботи ліцею, директор в телефонному режимі до початку робочого дня приблизно о 08 год. 30 хв. повідомив, що зранку перебуватиме у прокуратурі.

Згідно з даними акта від 19 вересня 2014 року, складеного представниками Департаменту, вбачається, у приміщенні Департаменту в присутності ОСОБА_4 до його відома доведено зміст актів, складених 03 та 04 вересня 2014 року, та подання голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про його звільнення у зв'язку з відсутністю на робочому місці 02, 03 та 04 вересня 2014 року; надати письмові пояснення позивач відмовився.

На підставі подання Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 09 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ліцею за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього контрактом, порушення трудової дисципліни, відсутністю на роботі без поважних причин 02, 03 вересня 2014 року після 13 год. та 04 вересня 2014 року цілий робочий день, а також з урахуванням вказаних вище актів, директором Департаменту видано наказ від 19 вересня 2014 року про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ліцею у зв'язку з прогулами без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом Департаменту освіти Київської міської державної адміністрації від 07 листопада 2014 року № 1034к скасовано наказ від 19 вересня 2014 року № 885к про звільнення ОСОБА_4 в зв'язку з наявною інформацією про тимчасову непрацездатність з 22 до 24 вересня 2014 року.

Наказом Департаменту освіти і науки, молоді та спорту Київської міської державної адміністрації від 17 листопада 2014 року № 1046к ОСОБА_4 звільнено з 17 листопада 2014 року у зв'язку з прогулами на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом від 24 грудня 2014 року № 1165к внесено зміни до наказу від 17 листопада 2014 року № 1046к: слова та цифри «17 листопада 2014 року» у тексті наказу замінено словами та цифрами «24 грудня 2014 року».

На підставі наказу Департаменту від 02 лютого 2015 року № 63к, виданого на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року, наказ Департаменту від 24 грудня 2014 року № 1165-к скасовано та поновлено ОСОБА_4 на посаді директора ліцею.

У подальшому, на підставі наказу Департаменту від 16 червня 2015 року № 386-к ОСОБА_4 звільнено на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України.

Визнаючи накази незаконними та вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що акт від 03 вересня 2014 pоку, складений комісією у складі: заступника начальника Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, начальника відділу загальної середньої освіти та виховної роботи, головного спеціаліста відділу фінансово-економічного, документального та кадрового забезпечення, методиста районного науково-методичного центру про те, що ОСОБА_4 02 та 03 вересня 2014 року після 13 год. був відсутній на роботі, складений зі слів секретаря директора школи ОСОБА_5 без відповідного виходу комісії до ліцею.

Акт від 04 вересня 2014 року, складений комісією у складі: юрисконсульта ОСОБА_6, голови ППО Управління освіти ОСОБА_7, голови ГРОППОНУ ОСОБА_8, заступників директора ліцею ОСОБА_9 та ОСОБА_10, про те, що 04 вересня 2014 року о 12 год. 08 хв. директор ліцею ОСОБА_4 був відсутній на робочому місці, зі слів секретаря директора та заступника директора попередив о 08 год. 30 хв., що зранку перебуватиме в прокуратурі та про зазначені обставини він повідомив начальника управління освіти, суд вважав неналежним доказом, оскільки останній не містить відомостей щодо тривалості відсутності директора на робочому місці без поважних причин.

Суд також посилався на недотримання вимог ст. 149 КЗпП України щодо письмових пояснень позивача, врахування його характеристики та ступеню тяжкості проступку.

З огляду на положення ст. 43-1 КЗпП України, суд не убачав підстав щодо необхідності отримання згоди профспілкової організації.

При цьому суд відмовив у скасуванні наказів № № 885к, 1165к, оскільки вони скасовані самим відповідачем на підставі наказів від 07 листопада 2014 року № 1034к та від 02 лютого 2015 року № 63к.

Відмовляючи в частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив із того, що ОСОБА_4 поновлено на роботі, йому виплачені кошти за час вимушеного прогулу та в подальшому його звільнено з посади на підставі наказу від 16 червня 2015 року № 386-к за п. 7 ст. 40 КЗпП України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання незаконним наказу від 19 вересня 2014 року № 885к, визнання незаконним та скасування наказу від 17 листопада 2014 року № 1046к, визнання незаконним наказу від 24 грудня 2014 року № 1165к, стягнення з Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) моральної шкоди, стягнення з Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) судового збору, зазначав наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до даних табелю обліку робочого часу і підрахунку заробітку за вересень 2014 року установлено, що 04 вересня 2014 року ОСОБА_4 був відсутній на роботі повний робочий день.

Даними акта від 04 вересня 2014 року, складеного комісією у складі: юрисконсульта ОСОБА_6, голови ППО Управління освіти ОСОБА_7, голови ГРОППОНУ ОСОБА_8, заступників директора ліцею ОСОБА_9 та ОСОБА_10, зафіксовано факт відсутності ОСОБА_4 на робочому місці.

Апеляційний суд зазначав, що сам по собі акт від 04 вересня 2014 року не має імперативного і вирішального значення для з'ясування причин відсутності працівника на роботі, оскільки ним лише зафіксовано певну обставину, яка позивачем не спростована.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

У контексті вказаної норми на працівника покладено обов'язок доводити перед вищестоящим органом поважність відсутності на роботі унаслідок певної необхідності.

Твердження позивача про перебування в цей день біля будівлі прокуратури та отримання від співробітника прокуратури консультації не може уважатися підтвердженням поважності причин відсутності на роботі, оскільки не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування ОСОБА_4 в прокуратурі у зв'язку із безпосереднім його викликом до цієї установи.

Посилання позивача на установлений ненормований робочий день також не дає підстав для висновку про можливість відсутності на роботі без поважних причин.

З огляду на наведене, оскільки позивачем допущено прогул 04 вересня 2014 року, що підтверджено належними та допустимими доказами, звільнення у зв'язку із вчиненим порушенням проведено відповідно до вимог чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання наказів незаконними.

Висновок суду першої інстанції щодо недотримання відповідачем положень ст. 149 КЗпП України щодо порядку застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, неврахування ступеню тяжкості вчиненого проступку, обставини, за яких вчинено проступок, попередньої роботи працівника, відсутність негативного впливу на навчальний процес тощо, є помилковим.

Апеляційний суд зазначав, що відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов'язки.

За змістом ст. 56 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов'язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі: правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей; виховувати у дітей та молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком.

Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, ігнорування вимог трудового законодавства є несумісним з виховною функцією викладача, відтак в даному випадку, ураховуючи конкретні обставини справи, є безпідставним висновок суду про можливість обрання іншого виду стягнення.

При цьому, в акті від 19 вересня 2014 року, складеному представниками Департаменту, зафіксовано, що у приміщенні Департаменту в присутності ОСОБА_4 до його відома доведено зміст актів, складених 03 та 04 вересня 2014 року, та подання голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про його звільнення у зв'язку з відсутністю на робочому місці 02, 03 та 04 вересня 2014 року; надати письмові пояснення ОСОБА_11 відмовився.

Зазначений доказ позивачем не спростовано, що дає підстави для висновку про дотримання положень ст. 149 КЗпП України та підставність застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Також апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки вважав, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, в діях відповідача відсутня така неправомірна поведінка, яка мала б наслідком відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, підстав для скасування ухваленого ним рішення не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко