Справа № 302/1403/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 районної державної адміністрації Закарпатської області на рішення Міжгірського районного суду від 05 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 районної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

14 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 райдержадміністрації про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 17 лютого 2005 року його було призначено на посаду головного лікаря ОСОБА_1 райлікарні. 22 листопада 2011 року розпорядженням голови ОСОБА_1 РДА позивачу було оголошено догану за ненадання другого примірника статуту лікарні, 1 грудня 2011 року йому було оголошено догану за грубе порушення трудового законодавства при наданні відпусток і оплати праці за сумісництвом (розпорядження позивач отримав поштою 10.12.2011), а 2 грудня 2011 року його було звільнено з посади в період перебування на лікарняному. Із розпорядженням про звільнення позивач ознайомився в газеті «Верховина» від 3 грудня 2011 року. Зазначені дії відповідача позивач вважає переслідуванням з боку голови РДА та бажання звільнити позивача з посади головного лікаря. Рішенням Міжгірського районного суду від 26 грудня 2011 року вищевказані розпорядження голови ОСОБА_1 райдержадміністрації скасовано, а позивача поновлено на посаді. Рішення суду виконано 4 січня 2012 року, однак того ж дня голова ОСОБА_1 РДА видав розпорядження № 3 про повторне звільнення позивача з посади. Рішенням Воловецького районного суду від 27 березня 2012 року визнано незаконним і скасовано вказане розпорядження та знову поновлено ОСОБА_2 на посаді. Позивач не приступив до виконання службових обовязків. 9 квітня 2012 року поштою позивач одержав розпорядження про чергове звільнення з посади. Рішенням Міжгірського районного суду від 30 серпня 2012 року визнано незаконним і скасовано розпорядження № 116 від 9 квітня 2012 року про звільнення позивача й поновлено його на посаді. Ці дії відповідача позивач також вважає переслідуванням, поновлення на роботі вважає формальним, оскільки посада головного лікаря ОСОБА_1 райлікарні на даний час не має тих повноважень керівника, які мав позивач до звільнення.

Позивач ОСОБА_2 зазначає, що незаконними притягненнями його до дисциплінарної відповідальності і незаконними звільненнями йому завдано моральної шкоди, що проявилось у хвилюваннях, приниженні його авторитету серед колег, знайомих, пацієнтів, громадськості району та області, оскільки він неодноразово обирався депутатом районної і обласної рад, має звання заслуженого лікаря України. Неправомірні дії відповідача призвели до приниження його честі, гідності, ділової репутації, викликали душевний неспокій, психологічну напругу, переживання за долю членів сімї. На грунті стресу позивач захворів на ерозивний гастродуоденіт, тому змушений постійно лікуватись, звертатись до невропатолога, проходити спеціальні обстеження і курс амбулаторного лікування. З часу звільнення позивача внаслідок переживань захворіла на гіпертонічну хворобу і дружина позивача. Дочка і зять позивача, які працювали в ОСОБА_1 районній лікарні, теж переслідувались погрозами посадових осіб лікарні і відділу охорони здоровя і змушені були виїхати з дітьми за межі України.

Посилаючись на викладені обставини та положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України, позивач просив стягнути на його користь з відповідача 1 000 000 грн. у відшкодування заподіяної моральної шкоди та вирішити питання по судових витратах.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Міжгірського районного суду від 09.02.2015 позов задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_1 районної державної адміністрації в користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 10 (десять) тисяч грн. У решті позовних вимог відмовлено та вирішено питання по судовим витратам.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24.04.2015 рішення Міжгірського районного суду від 09.02.2015 змінено та визначено розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн.

Вказані судові рішення було скасовано ухвалою суду касаційної інстанції від 10.02.2016, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Останнім рішенням Міжгірського районного суду від 05 серпня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 районної державної адміністрації в користь ОСОБА_2 100 000 грн. морального відшкодування та 1000 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

На це рішення відповідач ОСОБА_1 районна державна адміністрація - подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при повторному розгляді справи судом першої інстанції не враховано висновки, викладені в ухвалі суду касаційної інстанції: суд не надав належної оцінки тим обставинам справи, що позивач вже отримав сатисфакцію за порушення його трудових прав, неодноразово звертався з позовами про відшкодування моральної шкоди з різних підстав. Зазначає, що судом першої інстанції не зясовано по даній справі наявність моральної шкоди та протиправність дій відповідача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діями відповідача, наявність вини саме відповідача в заподіянні даної шкоди, в чому ця шкода полягає тощо.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити як безпідставну та залишити без змін рішення Міжгірського районного суду від 05.08.2016. Зазначає, що позивач та його родина піддалися переслідуванню з боку ОСОБА_1 РДА та її посадових осіб, він так і не відновлений у тому становищі, в якому перебував до моменту незаконного звільнення у грудні 2011 року. Крім того, по справі доведено, що існує причинний зв'язок між його незаконними звільненнями та доганами і хворобами його та його дружини, оскільки хвороби були набуті ними за період переслідування з боку відповідача. Крім того, моральна шкода полягає ще і в тому, що незаконними діями відповідача завдано шкоду здоровю членів його родини, моральні страждання, повязані з переслідуваннями його і членів його родини та поширенням через ЗМІ інформації про його звільнення.

Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу.

Позивач та його представник просили скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення зявився осіб, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що за період з 2011 року по 2014 рік відповідач мав реальну можливість виконати судове рішення про поновлення ОСОБА_2 на попередній посаді, але цього не виконав. Статут райлікарні було змінено і введено посаду директора лікарні, на яку призначено іншу особу, тобто права ОСОБА_2 були проігноровані відповідачем, у звязку з чим мало місце порушення ст.ст.7, 8 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, про поновлення особи у правах на підставі судового рішення. Крім того, тривалий період його боротьби із РДА в питаннях поновлення на посаді призвів до погіршення стану його здоровя та неможливості членів сімї продовжувати роботу по спеціальності в ОСОБА_1 райлікарні. Враховуючи те, що ОСОБА_2 є заслуженим лікарем України, з досвідом роботи, і таким, що тривалий час займав адмінпосаду - головного лікаря ОСОБА_1 райлікарні, рішеннями судів поновлявся на роботі, суд першої інстанції дійшов висновку що вищезазначене є підставами для стягнення з ОСОБА_1 РДА в його користь морального відшкодування в сумі 100000 грн.

Колегія суддів в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 17 лютого 2005 року позивач ОСОБА_2 обіймав посаду головного лікаря ОСОБА_1 районної лікарні.

Розпорядженнями голови ОСОБА_1 РДА № 299 від 22 листопада 2011 року і № 319 від 1 грудня 2011 року позивачу оголошено догани, а згідно розпорядження № 320 від 2 грудня 2011 року його звільнено з посади. 3 грудня 2011 року в газеті «Верховина» з ініціативи відповідача опубліковано повний текст розпорядження голови ОСОБА_1 РДА № 320 від 2 грудня 2011 року «Про звільнення ОСОБА_2І.» (т. 1 а.с.7). Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2011 року (справа № 2-499/11) вищевказані розпорядження скасовані як незаконні, а ОСОБА_2 поновлено на посаді (т. 1 а.с.13). Рішення суду першої інстанції від 26 грудня 2011 року набрало законної сили 23 лютого 2012 року згідно ухвали апеляційного суду Закарпатської області (т. 1 а.с.14).

Розпорядженням голови ОСОБА_1 РДА № 2 від 4 січня 2012 року позивача поновлено на посаді на виконання рішення Міжгірського районного суду від 26 грудня 2011 року, і того ж дня згідно розпорядження № 3 повторно звільнено з посади. Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 27 березня 2012 року (справа № 704/116/2012 р.) вказане розпорядження визнано незаконним і скасовано, а позивача поновлено на посаді головного лікаря ОСОБА_1 районної лікарні (а.с. 44- 46). Це рішення суду набрало законної сили 13 червня 2012 року згідно ухвали апеляційного суду Закарпатської області. Разом з вимогою про поновлення на роботі позивачем ОСОБА_2 заявлялася і вимога про стягнення моральної шкоди заподіяної незаконним звільненням, яку було задоволено в сумі 20 000 грн. (т.1 а.с. 42-43).

Після поновлення на посаді, розпорядженням голови ОСОБА_1 РДА від 9 квітня 2012 року № 116 позивача знову було звільнено з роботи. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2012 року (справа № 706/769/12 р.) вказане розпорядження визнано незаконним та скасовано, а позивача поновлено на посаді. Це рішення набрало законної сили згідно з рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 9 квітня 2013 року. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області на користь позивача із відповідача було стягнуто моральну шкоду заподіяну незаконним звільненням в сумі 20 000 грн. (т. 1 а.с. 35-36).

У звязку з невиконанням ОСОБА_1 райдержадміністрацією протягом тривалого відрізку часу рішення суду першої інстанції від 30 серпня 2012 року, ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Міжгірського районного суду від 2 вересня 2013 року (справа № 302/842/13-ц) позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто на його користь 91 603,82 грн. відшкодування заробітку за час вимушеного прогулу й стягнуто моральну шкоду в сумі 20 000 грн. (т. 1 а.с. 66). Дане рішення набрало законної сили 13 лютого 2014 року згідно з рішенням апеляційного суду Закарпатської області, яким було зменшено розмір стягнення моральної шкоди до 10 000 грн. (т. 1 а.с. 87-88). Рішенням Воловецького районного суду від 11.02.2016, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22.06.2016, (справа № 300/989/15-ц) у звязку із тривалим невиконанням рішення суду про поновлення роботі на користь ОСОБА_2 стягнуто 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди (т. 1 а.с.241-245).

Фактично рішення Міжгірського районного суду від 30 серпня 2012 року було виконано лише тоді, коли згідно розпорядження голови ОСОБА_1 РДА № 40 від 5 червня 2014 року і наказу начальника відділу охорони здоровя ОСОБА_1 РДА № 428-к від 5 червня 2014 року позивача поновлено на посаді головного лікаря ОСОБА_1 РДА. При цьому слід зазначити, що згідно нового статуту ОСОБА_1 районної лікарні посада головного лікаря є посадою не керівника, а заступника, тобто не наділена тими функціями, якими була наділена посада головного лікаря, з якої було незаконно звільнено позивача.

Ухвалою Міжгірського районного суду від 12.01.2015 було розяснено рішення від 30 серпня 2012 року зазначено, що поновлення на попередній посаді означає наділення особи, зокрема, керівника установи, яким був ОСОБА_2 до звільнення, тими ж самими повноваженнями, які він мав до звільнення з роботи. Зміна назви посади не повинна впливати на процедуру поновлення на роботі, а поновлений на роботі працівник повинен отримувати ті ж функціональні права та обовязки, зокрема, керівника установи, які мав до звільнення (т. 1 а.с.67).

Незважаючи на це розяснення рішення суду, ОСОБА_2 продовжує працювати на посаді головного лікаря ОСОБА_1 районної лікарні, тобто, він не був поновлений на роботі з тими ж функціональними правами та обовязками керівника установи, які мав до звільнення.

Таким чином, судовими рішеннями було неодноразово встановлено незаконність та протиправність дій ОСОБА_1 РДА при звільненні ОСОБА_2 з посади головного лікаря ОСОБА_1 районної лікарні, а також протиправність бездіяльності відповідача у звязку із невиконанням рішення суду про поновлення його на роботі та, в кінцевому рахунку, поновлено на посаді не з тими функціональними обовязками та правами, які у нього були до звільнення з роботи.

Як зазначалось вище, при вирішенні судами справ за позовами ОСОБА_2 про поновлення на роботі та у звязку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, на користь позивача стягувались кошти у відшкодування моральної шкоди, спричиненої його незаконними звільненнями та невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, і таке відшкодування передбачено ст. 237-1 КЗпП України як відшкодування за порушення трудових прав особи.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь кошти у відшкодування моральної шкоди з інших підстав - посилаючись на положення Цивільного кодексу України, якими передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої приниженням його честі, гідності та ділової репутації, а також завданої неправомірними діями відповідача, вважаючи такі дії переслідуванням, та зазначаючи, що внаслідок таких дій погіршився стан його здоровя та здоровя його дружини, а їх донька з чоловіком вимушені були звільнитись з роботи у ОСОБА_1 районній лікарні.

У відповідності до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У судової колегії не викликає сумніву твердження позивача, що внаслідок тривалих протиправних дій щодо нього з боку ОСОБА_1 РДА, він зазнав душевних страждань. Ці страждання були викликані саме внаслідок протиправності дій відповідача, що змушувало позивача неодноразово звертатись до суду для поновлення своїх прав, і протиправність дій ОСОБА_1 РДА було неодноразово встановлено судовими рішеннями.

В той же час, позивач зазначав, що було принижено його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки розпорядження від 02.12.2011 про його звільнення було опубліковане у районній газеті «Верховина».

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядження голови ОСОБА_1 РДА від 02.11.2011 № 320 «Про звільнення ОСОБА_2І.» було опубліковано у номері газети «Верховина» за 03.12.2011 (а.с.7). Зокрема, у тексті розпорядження міститься наступне: «Своїми зухвалими та незаконними діями головний лікар ОСОБА_1 районної лікарні ОСОБА_2 створює суттєві перешкоди для функціонування ОСОБА_1 районної лікарні». Позивач зазначає, що таке твердження не могло сприйматись спокійно та не могло не залишити негативний вплив на його фізичний і душевний стан, а також на стан здоровя членів його сімї.

За змістом статей 270, 297 ЦК України, особа має право на повагу до гідності та честі, що є її немайновими правами; фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі; якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано, зокрема, моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, а, відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, в тому числі, у приниженні честі, гідності та ділової репутації фізичної особи.

Як розяснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Позивач не ставив питання про визнання викладеної у розпорядженні голови РДА про його звільнення інформації недостовірною та про спростування такої інформації як недостовірної та/або право на відповідь. Обравши загальний спосіб захисту свого права він зазначав, що у звязку із опублікуванням розпорядження, в якому містились висловлювання, які принижують його честь, гідність та ділову репутацію, він, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, має право на відшкодування моральної шкоди.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Розпорядження голови ОСОБА_1 РДА від 02.11.2011 № 320 «Про звільнення ОСОБА_2І.» скасовано рішенням Міжгнірського районного суду від 26 грудня 2011 року як незаконне.

Як вбачається із листа Управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації № Ц-187/05-4 від 05.05.2015 року за період діяльності ОСОБА_2 в якості головного лікаря ОСОБА_1 районної лікарні керівництво управління охорони здоровя не мало та не має претензій до позивача як до організатора та управлінця системою охорони здоровя (т. 2 а.с.93).

Довідка № 01-17/272 від 14 квітня 2014 року Закарпатської обласної ради свідчить про те, що ОСОБА_2 був депутатом Закарпатської обласної ради таких скликань: третього скликання в період з 1998 року по 2002 рік по ОСОБА_1 багатомандатному округу № 8; четвертого скликання в період з 2002 року по 2006 рік по ОСОБА_1 багатомандатному округу № 10; пятого скликання з 2006 року по 2010 рік за партійними списками (т. 1 а.с. 8).

Крім того ОСОБА_2 неодноразово обирався депутатом ОСОБА_1 районної ради в 1990 році та 2006 році, що підтверджується довідкою ОСОБА_1 РДА № 74/27 від 24.04.2014 р. (т. 1 а.с. 9), нагороджений Почесною грамотою Верховної ради України за особливі заслуги перед українським народом в червні 2005 року (т. 1а.с. 10-11), в грудні 2004 року йому присвоєно почесне звання «Заслужений лікар України» ( т. 1 а.с. 12).

Зважаючи на особу позивача, який є знаною, авторитетною та відомою у ОСОБА_1 районі та в Закарпатській області людиною та фахівцем, у судової колегії не викликає сумніву твердження позивача, що внаслідок опублікування у районній газеті розпорядження голови ОСОБА_1 РДА від 02.11.2011 № 320 «Про звільнення ОСОБА_2І.», у якому містились образливі твердження щодо дій ОСОБА_2, репутація позивача як керівника районного закладу охорони здоровя зазнала негативного впливу, у звязку з чим йому було спричинено моральну шкоду.

Крім того, погіршився стан його здоровя: згідно довідки ОСОБА_1 районної лікарні № 195 від 11.11.2014 ОСОБА_2 перебуває під «Д» наглядом, зокрема, з 17.10.2014 у лікаря-невропатолога з діагнозом: ХІМ (хрон.ішемія мозку) I ст. з нападами краніалгії та тіками лівого ока (т. 1 а.с. 5).

Позивач також зазначав, що у звязку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього погіршився стан здоровя його дружини - ОСОБА_4, а також його донька та зять були змушені звільнитись з ОСОБА_1 районної лікарні та виїхати за межі України.

Проте належних та допустимих доказів на підтвердження цього суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам розяснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що наявні передбачені ст. 23 ч. 2 п.п.2, 4, та ст. 1167 ЦК України підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу.

Зважаючи на характер та обсяг фізичних, душевних, та психічних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неодноразових звільнень з роботи, невиконання рішення суду про поновлення на роботі, публікації в районній газеті розпорядження голови ОСОБА_1 РДА від 02.11.2011 № 320 «Про звільнення ОСОБА_2І.», чим було знижено його престиж та ділову репутацію, враховуючи час та зусилля, необхідні для відновлення своїх прав позивач неодноразово звертався до суду і всього відбулось 53 судові засідання, враховуючи вимушені зміни у його життєвих і виробничих стосунках будучи поновленим на посаді головного лікаря ОСОБА_1 районної лікарні, позивач не наділений тими правами і обовязками керівника цієї установи, які у нього були до звільнення з роботи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості судова колегія погоджується із сумою, визначеною судом першої інстанції для відшкодування позивачу спричиненої йому моральної шкоди 100000 грн.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування рішення як ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 районної державної адміністрації слід відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 209, 304, п.1 ч. 1 307, 308, 313, п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 районної державної адміністрації Закарпатської області - відхилити.

Рішення Міжгірського районного суду від 05 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуюча Судді