Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/367/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Бершадська О. В.
Доповідач Головань А. М.
УХВАЛА

Іменем України

22.02.2017 колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючого Голованя А.М.

Суддів Карпенка О.Л., Гайсюка О.В.

за участю секретаря Діманової Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 грудня 2016 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_3 - ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Малогон Вікторія Олександрівна, про визнання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок недійсними і

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з зазначеним позовом, в якому зазначила, що з 21.05.1988 року по 25.09.2009 року перебувала із ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі.

За час спільного проживання сторони придбали: - квартиру АДРЕСА_1; будинок АДРЕСА_2 та дві земельної ділянки, на якому він розташований; побудували гараж за адресою: АДРЕСА_3 та купили автомобіль Тоуоtа Саmгу 2.4.

Після розірвання шлюбу, вони досягли згоди про розподіл зазначеного майна, відповідно до якої, відповідачу у власність переходить автомобіль, будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, а їй - гараж та квартира.

Влітку 2012 року відповідач звернувся до неї з проханням відчужити належний їм на праві спільної сумісної власності будинок та земельні ділянки на користь його нової дружини, запевнивши, що не буде претендувати на квартиру та гараж, на що вона надала нотаріально посвідчену згоду.

23.10.2012 року відповідач за договором дарування подарував ОСОБА_3 - ОСОБА_4 спільний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під номером АДРЕСА_2 та земельні ділянки під ним, кадастрові номери: НОМЕР_1, НОМЕР_2.

Після цього, 20.01.2015 року ОСОБА_3 у порушення їх домовленостей щодо розподілу спільного майна звернувся з позовом до суду щодо розподілу квартири.

Вважає, що відповідач обманув її, вона не отримала компенсацію за відчужене ним спільне майно, а згода, яка надана нею на укладання договорів дарування, була надана нею помилково, під впливом обману з боку її колишнього чоловіка.

Посилаючись на наведене, просить визнати недійсними договори дарування, що були укладені 23 жовтня 2012 року між дарувальником ОСОБА_3 та обдаровуваною ОСОБА_3 - ОСОБА_4 :- житлового будинку та земельних ділянок. ( т.1 а.с.3-8 ).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове про задоволення заявленого нею позову.

Вважає, що суд не в повній мірі з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Третя особа - приватний нотаріус Малогон В.О., яка була повідомленою належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, направила письмове повідомлення, в якому просила розглянути справу без її участі та заперечення проти апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали доводи скарги, заперечення відповідачів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначив, що оскільки твердження позивача на те, що оспорювані нею правочини, були укладені її колишнім чоловіком за її письмовою згодою, яка була надана нею помилково під впливом обману не доведені, то підстав для задоволення позову немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки ці висновки відповідають вимогам закону та ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що з 21.05.1988 року по 25.09.2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого за договорами купівлі - продажу придбали квартиру АДРЕСА_1; будинок АДРЕСА_2, дві земельні ділянки на якому він розташований за кадастровими номерами: НОМЕР_1, НОМЕР_2.; автомобіль Тоуоtа Саmгу та побудували гараж в АДРЕСА_3.

08.10.2009 року, після розлучення, ОСОБА_3 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 ( т.1 а.с. 151).

13.08.2009 року відповідач ОСОБА_3 знявся з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та зареєструвався за адресою АДРЕСА_2 ( т.1 а.с. 124).

Позивач залишилася проживати по місцю реєстрації в Кіровограді по АДРЕСА_1.

23 жовтня 2012 року ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон В.О. заяви в кількості двох екземплярів про надання згоди колишньому чоловікові ОСОБА_3 на укладання договорів дарування ОСОБА_4 житлового будинку АДРЕСА_2 та земельнихділянок - кадастровий номер -НОМЕР_1, кадастровий номер -НОМЕР_2, які є їх спільною сумісною власністю. В заявах зазначила, що усвідомлює значення своїх дій, розуміє обставини, що мають істотне значення, діє без впливу насильства (фізичного та психічного) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, вільно володіє українською мовою, перебуває при здоровому розумі та ясній пам'яті.

Також вказала, щоб умови договорів дарування нерухомості визначалися ОСОБА_3 самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею та вважає, що будь-які його дії, спрямовані на укладання цих договорів, відповідають їх спільно-му волевиявленню.

Крім цього, зазначила, що прийняте нею рішення не пов'язане зі збігом тяжких для неї обставин, що спонукали б її до надання цієї згоди. Умови договорів дарування нерухомості, що вчиняються на відомих їй та попередньо узгоджених з нею умовах, відповідають її дійсному волевиявленню, значення та правові наслідки є зрозумілими для неї, а договори дарування не є удаваними чи фіктивними (т.2 а.с. 1, 35).

23 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 (дарувальник), на підставі згаданих вище заяв про згоду на розпорядження майном, та ОСОБА_4 (обдарована) укладено, посвідчені приватним нотаріусом Малогон В.О., договори дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під номером АДРЕСА_2 та земельних ділянкок ( т.1 а.с. 152-154, 155- 157, 158-160).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач обґрунтовувала його тим, що відчуження спільного з відповідачем майна було вчинено проти її волі, так як згода на укладання договорів дарування, була надана нею помилково, під впливом обману, з боку її колишнього чоловіка та без її згоди.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до підпункту 4.2 пункту 4 Глави 1 Інструкції «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов'язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що зазначені вимоги закону було дотримано ОСОБА_3 при вирішенні питання щодо відчуження належного йому та ОСОБА_2 спільного сумісного майна ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою згодою іншого подружжя є обґрунтованими.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова) роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК України тощо).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (дарувальнику) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі - що передбачено у ст.718 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову обґрунтовано виходив з того, що укладаючи спірні договори, ОСОБА_3 усвідомлював умови правочинів і їхні правові наслідки, а ОСОБА_2, надаючи нотаріально посвідчену згоду на вчинення даних правочинів, за якою умови договору дарування визначались її колишнім чоловіком самостійно, усвідомлювала умови наданої нею згоди і її правові наслідки. Зазначені заяви підписані особисто позивачем.

Згідно із ч. 3 ст. 203, ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 19 постанови №9 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи з вказаних вимог закону, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок на якому він розташований є необґрунтованими, оскільки на підтвердження своїх вимог про визнання правочинів недійсними позивач не довела на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Зазначена правова позиція щодо вирішенням позовів про визнання договору дарування недійсним висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 березня 2016 року №6-93цс16 і, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою.

Посилання позивача на те, що між нею та колишнім чоловіком була домовленість за якою вона відмовляється від своє частки в спірному будинку, а ОСОБА_3 відмовиться в подальшому від своєї частки в спільній квартирі і не вчинив цього, звернувшись з позовом в суд про поділ вказаного майна не є обманом в розумінні ст. 230 ЦК України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач до нотаріальної контори про скасування заяв про згоду на розпорядження майном від 26 липня 2012 року не зверталась. Позовних вимог про визнання цих заяв недійсними не заявляла.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржуване судове рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що суд першої інстанції не прийняв до уваги покази свідків не ґрунтуються на законі, оскільки виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК оспорювання однією стороною правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами і не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Не грунтуються на законі (ч.2 ст. 369 ЦК України) і твердження скарги про те, що суд при вирішенні справи не врахував, що у звязку з тим, що сторони розлучені, тому згода на відчуження будинку повинна бути надана в формі довіреності, а не письмової заяви.

Не спростовують висновки суду й посилання позивача на те, що при підписанні заяв про згоду на відчуження майна нотаріус не пояснила їй, що своєїми заявами вона надає згоду на відчуження всього майна, а не лише частки колишнього чоловіка, оскільки як убачається із змісту цих заяв позивач розуміла, що надає згоду на продаж цілого будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя.

Також, не можуть вважатися обґрунтованими й аргументи позивача пов'язані з тим, що вона підписувала лише одну заяву на згоду на відчуження майна, оскільки зазначена обставина не була підставою позову.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: