Справа № 530/430/17
Номер провадження 2/530/360/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретар Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа Зіньківська района державна адміністрація Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа Зіньківська района державна адміністрація Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

В судове засідання позивач не з»явилася, направивши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог.

Представник відповідача, Оішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Третя особа, Зіньківська района державна адміністрація направила до суду заяву про прозгляд справи за відсутності представника.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

Суд, зачитавши заяви позивача, яка підтримала свої позовні вимоги, відповідача, який визнав позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до вимог ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідачем у позові заявлено Опішнянську селищну раду Зіньківського району Полтавської області, як представницький орган територіальної громади у комунальній власності якої знаходиться земля, на якій розміщений житловий будинок.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Судом встановлено, що 16 травня 2000 року в селищі Опішня, Зіньківського району Полтавської області помербатько позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, свідоцтво про смерть серії І-КЕ № 154731 (а.с.26).

На день смерті ОСОБА_2 залишилося його спадкове майно, що складається із: садибного житлового будинку за №13, на вулиці Незалежності, в с.Карабазівка, Зіньківського району, Полтавської області, яким, згідно довідки № 266 від 03.02.2017 року, виданої Олішнянською селищною радою Зіньківського району Полтавської області володів спадкодавець ОСОБА_2, земельної ділянки площею 0,79 гектара, розташованої на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавськоїобласті, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якоюспадкодавець володів на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 650509, виданого Опішнянською селищною Радою народних депутатів 12 березня 2002 року, на підставі рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної Ради народних депутатів від 16 листопада 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за N9 610 і земельної ділянки площею 0,59 гектара, розташованої на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якою спадкодавець ОСОБА_2 володів на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 650898, виданого Опішнянською селищною Радою народних депутатів 12 березня 2002 року, на підставі рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної Ради народних депутатів від 16 листопада 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за N9 610. (а.с.14, 24, 25).

Спадщину після померлого ОСОБА_2, шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном, відповідно до пункту 1) частини 1 статті 549 Цивільного кодексу Української PCP, який діяв на час відкриття спадщини, прийняла його дружина ОСОБА_3.

Вступивши у володіння спадковим майном спадкодавця ОСОБА_2, спадкоємець першої черги спадкуванням за законом ОСОБА_3 до Опішнянської державної нотаріальної контори Полтавської області для оформлення спадщини спадкодавця ОСОБА_2, не звернулася, тобто відповідно до ст. 560 Цивільного кодексу Української PCP і ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України не звернулася до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину і 17 листопада 2015 року померла в селі Карабазівка, Зіньківського району Полтавської області, свідоцтво про смерть серії І-КЕ № 311510 (а.с.27).

На день смерті ОСОБА_3 залишилося її спадкове майно, що складається із: земельної ділянки загальною площею 0,96 гектара, в тому числі: земельної ділянки площею 0,66 гектара і земельної ділянки площею 0,30 гектара, які розташовані на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якими спадкодавець ОСОБА_3 володіла на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ № 023201, виданого Опішнянською селищною Радою народних депутатів 23 січня 2002 року, на підставі рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної Ради народних депутатів від 16 листопада 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 347 і земельної ділянки площею 0,54 гектара, розташованої на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якою спадкодавець ОСОБА_3 володіла на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 685258, виданого Опішнянською селищною Радою народних депутатів 23 січня 2002 року, на підставі рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної Ради народних депутатів від 16 листопада 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 347 (а.с.22,23).

Відповідно до чинного законодавства ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини спадкодавця ОСОБА_3, як спадкоємець за законом першої черги спадкування за законом.

10 лютого 2017 року представник ОСОБА_1, в її інтересах, звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_4 із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказані садибний житловий будинок і земельні ділянки, які є спадковим майном спадкодавців ОСОБА_2 і ОСОБА_3, та надав усі необхідні документи, які малися у спадкоємця ОСОБА_1. Але приватний нотаріус Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_4 у видачі ОСОБА_1 свідоцтв про право на спадщину на дане спадкове майно, яким за життя володіли її батьки спадкодавці ОСОБА_2 і ОСОБА_3, відмовила. В постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 13 лютого 2017 року прийняте нотаріусом рішення вмотивовано наступним:

Згідно п. 4.15. Гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту цього майна та відсутністю відомостей про спадкові земельні ділянки відсутній у Державному земельному кадастрі (а.с.42).

Згідно статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об»єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. У разі якщо відомості про земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Згідно ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України у разі смерті власника право власності припиняється.

Згідно п. 4.20 Гл.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусами проводиться на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, витягу з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку, витягу з поземельної книги, а також витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Нотаріус постановила: у видачі свідоцтв про право на спадщину на ім»я ОСОБА_1 на вищезазначений житловий будинок та на земельні ділянки, відмовити.

Згідно довідки, наданої позивачу ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «інвентаризатор», від 23.03.2017 року № 2531, ОСОБА_2 володів житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Зіньківський район, село Карабазівка, вул. Незалежності, № 13 (стара адреса: с. Карабазівка, вул. Жовтнева, 13) на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого виконкомом Опішнянської селищної ради народних депутатів від 05.06.1989 року за №7 (а.с.16).

Відповідно до технічного паспорта на садибний житловийбудинок, господарство за № 13, на вул. Незалежності, в с.Карабазівка, Зіньківського району, Полтавської області, складається з будівель та споруд позначених в технічному паспорті літерами: А-1 житловий будинок; Б літня кухня; Ж гараж; ж сарай; Г сарай; г погріб; №3 ворота огорожі; №4 огорожа; № 5 огорожа (а.с. 17-21).

Як спадкоємець за законом майна померлої матері ОСОБА_3, позивачка не може здійснити своє право через відсутність право встановлюючи документів на спадкове майно.

При вчиненні правочинів та інших дій щодо земельних ділянок, а також нерухомості їх власники та користувачі мають подати документи, якими підтверджують наявність у них відповідного права. Таким документом, як передбачено ст.28 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, є витяг з Державного реєстру прав, який надається власникам земельних ділянок на підставі поданої заяви, та технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок. Законом також встановлено, що державна реєстрація прав є обовязковою. Більше того, права на земельні ділянки та інше нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають саме з моменту реєстрації.

Згідно із Законом України „Про Державний земельний кадастр земельні ділянки, право власності (користування) на які виникла до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Отже, такі ділянки можна використовувати відповідно до їх цільового призначення. Однак, ними не можна розпоряджатися, доки не буде отриманий кадастровий номер.

Відповідно до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Отже, системний аналіз наданих позивачем у справі доказів свідчить про те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті матері і також є такою, що належним чином заявила про прийняття нею спадщини.

В контексті звернення позивача, ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_5 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Таким чином, проаналізувавши в своїй сукупності відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та доведеності прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 з урахуванням мотивів відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись п.. 4, Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 120-123, 524, 529, 548, 549 ЦК Української PCP, ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 80, 212-223 ЦПК , п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа Зіньківська района державна адміністрація Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, податковий номер НОМЕР_1, мешканкою с.Карабазівка, Зіньківського району, Полтавської області право власності на:

-нерухоме майно в домоволодінні за № 13, по вул. Незалежності, в с.Карабазівка, Зіньківського району, Полтавської області, яке відповідно до технічного паспорта на садибний житловий будинок складається з будівель та споруд позначених в технічному паспорті літерами: А-1 житловий будинок; Б літня кухня; Ж гараж; ж сарай; Г сарай; г погріб; №3 ворота огорожі; №4 огорожа; № 5 огорожа відповідними літерами, цифрами і знаками, а саме: А-1 житловий будинок, Б літню кухню, Ж гараж, ж сарай, Г сарай, г погріб, № 3 ворота огорожі, № 4 огорожу, № 5 огорожу, якими за життя володіла ОСОБА_3, яка померла 17 листопада 2015 року;

-земельну ділянку площею 0,79 гектара, розташовану на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якою спадкодавець ОСОБА_3, яка померла 17 листопада 2015 року, володіла на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 650509, виданого Опішнянською селищною Радою народних депутатів 12 березня 2002 року, на підставі рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної Ради народних депутатів від 16 листопада 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 610;

-земельну ділянку площею 0,59 гектара, розташовану на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якою спадкодавець ОСОБА_3, яка померла 17 листопада 2015 року, володіла на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 650898, виданого Опішнянською селищною Радою народних депутатів 12 березня 2002 року, но підставі рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної Ради народних депутатів від 16 листопада 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 610;

-на земельну ділянкузагальною площею 0,96 гектара, в тому числі: земельну ділянку площею 0,66 гектара і земельну ділянку площею 0,30 гектара, які розташовані на території Опішнянської селищної радиЗіньківського району Полтавської області, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якими спадкодавець ОСОБА_3, яка померла 17 листопада 2015 року, володіла на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії VІ-ПЛ № 023201, виданого Опішнянською селищною Радою народних депутатів 23 січня 2002 року, на підставі рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної Ради народних депутатів від 16 листопада 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 347;

-земельну ділянку площею 0,54 гектара, розташовану на території Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якою спадкодавець ОСОБА_3, яка померла 17 листопада 2015 року, володіла на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 685258, виданого Опішнянською селищною Радою народних депутатів 23 січня 2002 року, на підставі рішення 34 сесії 23 скликання Опішнянської селищної Ради народних депутатів від 16 листопада 2001 року, зареєстрованого з Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 347, в порядку спадкування за законом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_6