Справа № 297/1038/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2017 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого Гал Л. Л., при секретарі Адамчо К.С., з участю позивачки ОСОБА_1, її представника за дорученням ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Берегове цивільну справу за позовом ОСОБА_1до Берегівського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Берегівської районної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Берегівського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Берегівської районної державної адміністрації, в якому просила визнати незаконним наказ №23-К від 07.04.2017 року про звільнення її з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП з посади медичної сестри денного перебування у звязку з скороченням штатного розпису, поновити її на роботі на будь-який посаді і стягнути з відповідача в її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 5000 гривень.

Позов мотивований тим, що з 03.02.2012 року вона, позивачка, працювала на посаді медичної сестри денного перебування в районному територіальному центру соціального обслуговування та 07.04.2017 року відповідачем вона була звільнена з посади згідно наказу № 7-К від 26 січня 2017 року «Про внесення змін до штатного розпису» у звязку зі зменшення осіб, які обслуговуються підрозділами ТРЦ. Так, з 01.02.2017 року посаду медичної сестри денного перебування було вилучено із штатного розпису, але були введені в нього 8 нових посад. При цьому вона була б згідна на іншу роботу, однак їй інша посада в порушення вимог ст.49-2 КЗпП України не була запропонована та на нові посаді прийняти особи, які у відповідача не працювали.

Завдання моральної шкоди позивачка мотивувала тим, що після незаконного звільнення вона стала нервозною, у неї часто піднімається кровяний тиск, в сімї виникають конфлікти.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та пояснила, що вважає незаконним її звільнення з посади, оскільки у звязку із введеними змінами у штатному розписі в територіальному центру соціального обслуговування фактично відбулось збільшення кількості працівників: скоротили 2 посади, а ввели 8. При цьому трьох нових працівників прийняли до її звільнення, їй нічого не запропонували, хоча вона просила про це директора ТРЦ. Із восьми нових посад по кваліфікаційним вимогам вона могла зайняти пять посад.

Крім того, в суді позивачка уточнила свої вимоги в частині поновлення на роботі, а саме просила її поновити на посаду соціального працівника відділення організації надання адресної натуральної та грошової допомоги.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги та пояснив, що відповідач в порушення трудового законодавства прийняв нових людей замість того, щоби одну із посад запропонувати позивачці, незаконно звільнив її з роботи, у звязку з чим їй була завдана моральна шкода.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що у звязку із внесеними змінами у штатний розпис установи була скорочена посада позивачки та її було звільнено законно, так як нові посади не відповідали освіті та кваліфікації ОСОБА_1. При цьому, наскільки їй відомо директор пропонував позивачці іншу посаду, однак вона відмовилась від неї. Однак чому це не було зафіксовано відповідним актом пояснити не змогла. Представник також зазначила, що позивачка пропустила, передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк звернення до суду.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника ОСОБА_2, представника відповідача та вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Як вбачається із копії трудової книжки та наказу № 9-К від 03.02.2012 року ОСОБА_1 з 06.02.2012 року була прийнята на роботу на посаду медичної сестри денного перебування в районному територіальному центру соціального обслуговування та 07.04.2017 року відповідачем вона була звільнена з посади згідно наказу №23-К від 07.04.2017 року «Про звільнення з роботи» за п. 1 ст. 40 КЗпП з посади медичної сестри денного перебування у звязку з скороченням штатного розпису 07 квітня 2017 року (а.с. 4, 6).

Згідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

З врахуванням наведеного, заяви позивачки (а.с. 11) і того факту, що нею фактично пропущено лише два дня з поважних обставин, суд вважає необхідним поновити строк звернення до суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Так, наказом №7-К «Про внесення змін до штатного розпису» внесені зміни до штатного розпису у звязку зі зменшенням осіб, які обслуговуються підрозділами ТРЦ. Вилучено чотири посади у тому числі і посада позивачки медичної сестри денного перебування, введено вісім інших посад завідувач господарством 0,5 ставки, психолог 0,5 ставки, інженер з охорони праці 0,5 ставки, фахівець із соціальної роботи 1 категорії 0,5 ставки, завідувач відділення організації надання адресної натуральної та грошової допомоги 1 ставка, соціальний працівник без категорії 1 ставка, соціальний робітник, оператор компютерного набора 1 ставка (а.с. 5).

Із наданої довідки відповідача та пояснень його представника в судовому засіданні встановлено, що на три нововведені посади ( соціального працівника, соціального робітника, психолога) було прийнято осіб, які на час внесення змін до штатного розпису, в територіальному центру соціального обслуговування не працювали (а.с. 17).

Так, в судовому засіданні відвідачем не доведена та обставини, що позивачці ОСОБА_1 в порядку ч.2 ст.40 КЗпП України було запропонована інша посада, однак позивачка відмовилася від цього. Доказів письмових, актів суду не представлено, а позивачки ствердила, що не дивлячись на її прохання іншої посади не було запропоновано.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві, установі роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Згідно копії диплома позивачка, яка закінчила повний курс Берегівсько медичного училища по спеціальності фельдшер (а. с. 53) та її колишньої посадової інструкції як медичної сестри денного перебування (а.с. 29-30), а також законодавства України про освіту її освіта відноситься до освітньо-кваліфікаційного рівня неповна вища освіта (молодший спеціаліст).

Проаналізував та вивчив, подані відповідачем посадові інструкції у відповідності до кваліфікаційних вимог із восьми нововведених посад позивачки роботодавець міг і повинен був запропонувати дві посади: соціального працівника відділення організації надання адресної натуральної та грошової допомоги та соціального робітника того ж відділення (а.с. 21-22, 23-24), на які він прийняв в порушення трудового законодавства осіб, які на час внесення змін до штатного розпису в Берегівському районному територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) РДА не працювали.

Згідно ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» в редакції постанови

Пленуму Верховного Суду України від 26.10.95 р. № 18 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 з посади медичної сестри денного перебування у звязку з скороченням штатного розпису відбулось з порушенням вимог ч.2 ст. 40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України, оскільки її не було інша посада та вказана обставина відповідачем в суді не була нічим спростована.

Беручи до уваги ст.1 та ч.4 ст.10 ЦПК України, а саме те, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, суд приходить до висновку, що наказ №23-К від 07.04.2017 року про звільнення ОСОБА_1з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП з посади медичної сестри денного перебування у звязку з скороченням штатного розпису слід визнати незаконним.

Щодо другої вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача в її користь заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, суд констатує наступне.

В судовому засіданні було встановлено, що 07.04.2017 року позивачка ОСОБА_1 була звільнена.

Сторони підтвердили ту обставину, що позивачка мала пятиденний робочий день на тиждень.

Отже, з 07.04.2017 року по 18.08.2017 року час вимушеного прогулу ОСОБА_1 складає 88 робочих днів.

З наданої довідки про середню заробітну ОСОБА_1 вбачається, що середньоденна заробітна плата її становить 78,12 грн. (сімдесят вісім гривень дванадцять копійок) (а.с. 40).

Отже, заробітна плата ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу становить 6874,56 грн.= (88 робочих днів х 78,12 грн.) та саме ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, врахував незаконність звільнення позивачки, мотивацію її моральних страждань, при цьому відсутність документальних підтверджень погіршення здоровя, тривалість вимушеного прогулу суд у відповідності до ст.237-1 КЗпП Україниприходить до висновку, що вимога про стягнення моральної шкоди підлягає до часткового задоволення в сумі 1000 гривень.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.1, 10, 11, 60, 88, 212, 214, 367 ЦПК України, ст.ст. 235, 237-1 КЗпП України,

рішив:

Уточнений позов задовольнити частково.

Визнати наказ №23-К від 07.04.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП з посади медичної сестри денного перебування у звязку з скороченням штатного розпису - незаконним.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді соціального працівника відділення організації надання адресної натуральної та грошової допомоги Берегівського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Берегівської районної державної адміністрації.

Стягнути з Берегівського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Берегівської районної державної адміністрації в користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 6874 (шість тисяч вісімсот сімдесят чотири гривні) 56 копійок.

Стягнути з Берегівського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Берегівської районної державної адміністрації в користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 (одна тисяча) гривень.

Стягнути з Берегівського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Берегівської районної державної адміністрації в користь держави судовий збір 1920 гривень.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 1601 (одна тисяча шістсот одна) гривня 60 копійок підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_4.