Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Бондаренко Н.В., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобовязання повернути автомобіль,

В С Т А Н О В И Л А :

11 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулась в Здолбунівський районний суд з позовною заявою, в якій зазначила, що в серпні 2008 року вона передала ОСОБА_1 для відновлюваного ремонту належний їй на праві власності автомобіль «Volkswagen Caddy», 2001 року випуску, який зазнав механічних пошкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Восени 2009 року, за попередньою домовленість із відповідачем, вона прибула в м. Здолбунів на стоянку автомобілів, для того щоб отримати свій автомобіль після ремонту.

Однак, ОСОБА_1 ключі від автомобіля їй не віддав, так як вони не досягли згоди з приводу розміру грошових коштів, які вона мала передати останньому за проведений ремонт і вони розійшлись, а автомобіль залишився на стоянці.

Після цього, до 2011 року вона так і не змогла більше звязатись із відповідачем, так як останній змінив своє місце роботи.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/139/2017 Головуючий у 1 інстанції : Шуляк А.С.

Доповідач : Григоренко М.П.

В 2011 році відповідач повідомив її, що автомобіль із стоянки він не забирав, але коли вона прибула на стоянку, то не виявила там свого автомобіля, в звязку із чим 09 листопада 2011 року вона звернулась до правоохоронних органів із заявою щодо незаконного заволодіння її транспортним засобом та завдання їй майнової шкоди, але будь-яких результатів це не дало, а тому, на підставі частини 1 статті 1192 ЦК України, просила стягнути із відповідача на її користь 142664 грн. 43 коп. (9023.68 доларів США), в якості компенсації за спричинену матеріальну шкоду її майну неналежним виконанням зобовязання по наданню авторемонтних послуг.

30 червня 2015 року ОСОБА_2 збільшила свої позовні вимоги та просила стягнути із відповідача на її користь моральну шкоду, в розмірі 150000 грн., які, своєю заявою від 16 жовтня 2015 року зменшила до 75000 грн.

15 квітня 2016 року ОСОБА_2 уточнила свої позовні вимоги і просила розірвати укладений між нею та відповідачем в усній формі договір щодо ремонту її автомобіля, зобовязати останнього повернути належний їй на праві приватної власності автомобіль, а з неї стягнути на користь ОСОБА_1 вартість ремонту, яка має бути підтверджена відповідними фінансово-касовими документами.

Ухвалою Здолбунівського районного суду від 20 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3, щодо стягнення із відповідача моральної шкоди, залишені без розгляду.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Зобовязано ОСОБА_1, повернути ОСОБА_2 належний їй на праві власності автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2001 року випуску, д.р.н. ВК 9225 АЕ.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1465 грн. 58 коп., в рахунок відшкодування сплаченого судового збору при подачі позову.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що місцевим судом залишені поза увагою його доводи та покази свідків, зокрема ОСОБА_4 (рідного брата позивачки), що автомобіль перебував на охоронюваній стоянці і власник (позивачка) могла його забрати, оскільки документи на автомобіль знаходилися у неї. Відповідачу документів ніхто не надавав.

Зазначає, що вказаний автомобіль був доставлений до нього після ДТП на лафеті, ключі знаходилися в автомобілі. Автомобіль був поміщений не на автостоянку Малахова, і останній пояснив, що у нього легкові автомобілі не перебувають на стоянці.

Позивачу ніщо не перешкоджало забрати свій автомобіль із стоянки, проте вона цього не зробила і з позовом до суду звернулася через 6 років, тобто з пропуском строку позовної давності, про що він подав відповідну заяву.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу позивачка вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

В ході апеляційного розгляду справи відповідач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача адвокат ОСОБА_5 просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Зобовязуючи відповідача повернути позивачу спірний автомобіль, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, згідно яких би вбачалось, що останній повернув ОСОБА_2 автомобіль, після того як його відремонтував за усною домовленістю між ними.

Крім того, суд поновив позивачу строк позовної давності, з огляду на те, що остання пропустила його із поважних причин, оскільки намагалася захистити своє порушене право шляхом звернення до правоохоронних органів і в межах кримінальної справи мала б право на відшкодування матеріальної шкоди.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, у звязку із невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням у справі нового рішення.

По справі встановлено і це не заперечується сторонами у даній цивільній справі, що в серпні 2008 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 для відновлюваного ремонту належний їй на праві власності автомобіль «Volkswagen Caddy», 2001 року випуску, який зазнав механічних пошкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Восени 2009 року сторони у даній справі зустрілись на одній із стоянок міста Здолбунова, куди відповідач попередньо доставив відремонтований автомобіль, для того щоб провести остаточний розрахунок і позивач могла забрати свій автомобіль.

Однак, через те, що сторони не досягли згоди щодо вартості ремонту автомобіля, позивач будь-які грошові кошти за проведений ремонт відповідачу не передав, а автомобіль залишився на стоянці, яка належала іншій особі.

У відповідності до частини 1 статті 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивач та відповідач, кожен окремо, стверджують, що автомобіль із стоянки, після останнього їхнього побачення на стоянці, вони не забирали і куди цей автомобіль подівся із стоянки їм не відомо.

Позивач вказує, що 09 листопада 2011 року вона звернулась до правоохоронних органів із заявою щодо незаконного заволодіння її транспортним засобом та завдання їй майнової шкоди, але будь-яких позитивних результатів до цього часу це так і не дало.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірні правовідносини між сторонами у даній цивільній справі виникли у звязку із укладенням в усній формі договору підряду і що з боку відповідача мало місце неналежне виконання свого обовязку щодо передачі замовнику спірного автомобіля після проведеного ремонту.

Згідно ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи /замовника/ певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до положень ст. 866 ЦК України , договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовник а цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов.

Статтею 873 ЦК України перебачено, що вартість робіт, виконаних за договором побутового підряду, визначається за погодженням сторін, якщо інше не передбачено у встановленому порядку прейскурантами (цінниками), тарифами тощо.

Робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі.

Відповідач в ході судового розгляду сам підтвердив ту обставину, що ОСОБА_2 не розрахувалась з ним за виконану роботу по ремонту її автомобіля, за таких обставин, на розсуд колегії суддів, у ОСОБА_1 виникло право на притримування, у відповідності до положень ст. 856 ЦК України, яка встановлює, що якщо замовник не сплатив встановленої ціни роботи або іншої суми, належної підрядникові у зв'язку з виконанням договору підряду, підрядник має право притримати результат роботи, а також устаткування, залишок невикористаного матеріалу та інше майно замовника, що є у підрядника.

Твердження ОСОБА_1 про те, що він передав позивачу автомобіль разом із ключами, а тому у останньої не було ніяких перешкод для того щоб забрати свій автомобіль, навіть без проведення повного розрахунку за невиконану роботу, на увагу не заслуговують, оскільки у відповідності до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, але будь-якого документа про отримання позивачем свого автомобіля після ремонту відповідач не надав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 2 статті 595 ЦК України визначено, що кредитор відповідає за втрату, псування або пошкодження речі, яку він притримує в себе, якщо втрата, псування або пошкодження стались з його вини.

Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Залишивши на стоянці автомобіль позивачки, на розсуд колегії суддів, відповідач діяв на власний розсуд та ризик, оскільки саме він повинен був забезпечити збереження спірного майна, яке знаходилось у нього на підставі укладеного договору побутового підряду, у звязку із тим, що замовник не провів із ним повний розрахунок за виконану роботу.

В той же час, на розсуд колегії суддів, заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_2 (а.с.93) підлягає задоволенню.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Оскільки, як визнали самі сторони, їх остання зустріч на стоянці, коли вони не порозумілись щодо вартості виконаних робіт, відбулась восени 2009 року, а тому на переконання колегії суддів, для початку обчислення строку позовної давності в даному випадку необхідно взяти крайню дату осені 2009 року, тобто 30 листопада 2009 року.

Із своїм позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулась до Здолбунівського районного суду 11 лютого 2015 року, тобто більше ніж через 5 років, в той час коли статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Згідно частини 5 статті 267 ЦК України суд може визнати поважними причини пропущення позовної давності і захистити порушене право, але, на розсуд колегії суддів, вказані позивачем причини пропуску строку позовної давності не є поважними.

Із змісту постанови про порушення кримінальної справи від 06 березня 2012 року (а.с. 16) слідує, що ОСОБА_2 дійсно зверталась до Здолбунівського РВ УМВС України в Рівненській області із заявою з приводу не повернення їй невідомою особою її автомобіля після ремонту і з даного приводу була порушена кримінальна справа, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Будь-які дані про результат розслідування даної кримінальної справи сторона позивача не надала.

В межах розгляду даної цивільної справи позивач взагалі не вказує на те, що відповідач намагався заволодіти її автомобілем шляхом зловживання довірою, а лише ставить питання про зобовязання відповідача повернути їй автомобіль, який вона передала тому раніше для проведення ремонту.

Оцінюючи такі не послідовні та суперечливі дії позивача, яка більше двох років взагалі не вживала будь-яких належних заходів до витребування майна від відповідача, а потім звернулась до правоохоронних органів із заявою про нібито вчинення відповідачем щодо неї злочину, при тому, що із останнім у неї виникли виключно цивільні правовідносини, що встановлено при розгляді даної цивільної справи і відповідні мотиви з даного приводу викладені вище, тому колегія суддів рахує, що в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 має бути відмовлено, у звязку із пропуском строку позовної давності.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобовязання повернути автомобіль відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 606 грн. 32 коп., в рахунок відшкодування судових витрат, повязаних із сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.В. Бондаренко

ОСОБА_6