АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/8666/17 Головуючий у 1 інстанції - Піхур О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Слюсар Т.А.,Волошиної В.М.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. за реєстровим №7950 від 10.10.2003 року /а.с.2-4/ .

Послалась на те, що указана квартира була придбана в період її шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 і є їх спільною сумісною власністю, однак була відчужена відповідачем на користь відповідачки ОСОБА_1 без волевиявлення на те позивачки.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2017 року позов задоволено /а.с.118-122/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові /а.с.127-134/.

Скаржниця в апеляційній скарзі зазначала, що судом першої інстанції з недотриманням вимог чинного на момент укладення оспорюваного правочину законодавства, зокрема, ст.28 КпШС та роз'яснень викладених у пунктах 9,10 постанови Пленуму ВСУ від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України», згідно яких, вирішуючи спори між подружжям про майно, суд повинен був встановити обсяг спільно нажитого майна, з'ясувати джерело доходів кожного з подружжя і час придбання спірного майна, а також в окремих випадках з наведенням відповідних мотивів, відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Також відповідач послалась на те, що, в силу ст.23 КпШС відсутність згоди другого з подружжя на відчуження спільного сумісного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. При цьому, на думку скаржниці, позивачем не доведено, що, відчужуючи спірну квартиру, її продавець ОСОБА_3 діяв без згоди своєї дружини ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 послалась також на судову практику, зокрема, постанови ВСУ від 22.02.2017 року у справі №6-17цс17 та від 30.03.2016 року №6-533цс16, відповідно до яких укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. При цьому, скаржниця вважала, що позивачем не доведено недобросовісності покупця ОСОБА_1 при укладенні оспорюваного договору, а також те, вона знала або не могла не знати, що спірна квартира на момент укладення договору належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Крім того, як вважала скаржниця, судом не врахована її заява про застосування строків позовної давності, оскільки судом не досліджене питання чи дійсно про укладену угоду від 10.10.2003 року позивачці стало відомо лише у січні 2016 року.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2017 року з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи і встановлено судом, 26.10.1991 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу, зроблено запис за № 5064, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, виданим Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених в м. Києві /а.с.5/.

18.04.1996 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Зазначений договір було укладено та зареєстровано на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» за реєстровим №2740-1450. Право власності на квартиру за ОСОБА_3 зареєстровано в Київському міському БТІ 25.04.1996 року за №6575 /а.с. 6, 72-73/.

10.10.2003 року між ОСОБА_4, яка діяла на підставі доручення від імені ОСОБА_3(Продавець), та ОСОБА_9 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7950 /а.с.7, 70/.

Пунктом 11 спірного Договору визначено, що правові наслідки, пов'язані з умисним заниженням дійсної суми договору, зміст ст.ст. 9 і 11 Закону України «Про систему оподаткування», зміст ст. 4 Закону України «Про власність», ст.ст. 6, 9 Житлового Кодексу України, ст. 212 КК України, ст. 22 КпШС України та п. 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України 08.10.1992р. № 572, нотаріусом роз'яснено.

З примірника спірного Договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003 року, надісланого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. на запит суду першої інстанції /а.с.70/, вбачається, що ОСОБА_4 при укладенні спірного договору заявила, що ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 набув не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, вона є його особистою власністю, ст. 22 КпШС Українироз'яснена та зрозуміла, а вищезазначений факт відомий ОСОБА_9, що засвідчено її підписом.

Судом також встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 30.10.2003 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 1030, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2, виданим ОСОБА_3 Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 30.10.2003 року /а.с.9/.

11.11.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження 11.11.2003 року зроблено запис за № 2832, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3, виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї 11.11.2003 року. Після реєстрації шлюбу прізвище, як чоловіка, так і дружини, визначено «ОСОБА_9» /а.с.101/.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що оспорюваний правочин було вчинено щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та без отримання згоди другого з подружжя.

Так, згідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України(який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, зазначеними правовими нормами презюмується, що майно, набуте подружжям в період шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

При цьому, згідно роз'яснень, викладених у пунктах 9,10 постанови Пленуму ВСУ від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, суд повинен встановити обсяг спільно нажитого майна, з'ясувати джерело доходів кожного з подружжя і час придбання спірного майна, а також в окремих випадках з наведенням відповідних мотивів, відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне врахувати пояснення відповідача ОСОБА_3, який в судовому засіданні, а також у наданих письмових поясненнях /а.с. 103-105/, позов визнав у повному обсязі та повідомив, що спірна квартира була придбана ним в період шлюбу з позивачкою за їх спільні кошти.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відносно того, що квартира АДРЕСА_1 на момент її відчуження перебувала у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно зі ст. 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (ст. 225 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу квартири згідно вимог чинного на час укладення спірного договору законодавства, підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню, то згода ОСОБА_2, як співвласника, на продаж квартири повинна була бути висловлена в письмовій формі, чого всупереч відповідним нормам законодавства сторонами при укладенні оспорюваного правочину зроблено не було.

За ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР).

Отже, оскільки договір, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. за реєстровим №7950 від 10.10.2003 року, не відповідає вимогам закону, який був чинний на момент його укладення, в частині відсутності письмової згоди дружини на продаж квартири, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнання зазначеного договору недійсним.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу того, що відсутність такої згоди сама по собі не є підставою для визнання договору недійсним, з огляду на наступне.

Так, згідно правової позиції ВСУ, викладеної у постановах від 22.02.2017 року у справі №6-17цс17 та від 30.03.2016 року №6-533цс16, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Між тим, колегія не вважає, що ОСОБА_1 не знала або не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки згідно пояснень ОСОБА_3 вбачається, що покупець за договором купівлі-продажу квартири від 10.10.2003 року станом на момент укладення спірного договору була обізнана про період, протягом якого позивачка та відповідач перебували у шлюбі, оскільки саме позивачка познайомила ОСОБА_3 з ОСОБА_1, з якою була колегами, та враховуючи те, що майже одразу після розлучення ОСОБА_2 з ОСОБА_3, останній одружився на скаржниці.

В матеріалах справи також наявні докази того, що позивачка та скаржниця в певний період часу працювали в одному Банку /а.с. 102, 107/.

При цьому, достеменно знаючи про факт перебування продавця квартири у шлюбі з ОСОБА_2, відповідач уклала оспорюваний правочин, незважаючи на відсутність письмової згоди дружини на відчуження майна, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно пропуску позивачем строку позовної давності, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За ст. 9 Кодексу про шлюб та сім'ю України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом (ст. 10 Кодексу про шлюб та сім'ю України).

Відповідно до ст. 11 Кодексу про шлюб та сім'ю України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права .

Статтею 76 ЦК УРСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що позивачка про факт укладення оспорюваного договору дізналась лише 17.01.2016 року, коли звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької А.П. за послугами правового характеру з питання поділу їх спільного з ОСОБА_3 майна подружжя, що підтверджується відповідною довідкою вих. № 83/01-16/1 від 07.07.2016р. /а.с.10/. Відтак, строк звернення ОСОБА_2 до суду із вказаним позовом не пропущений.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з'ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, та не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахування викладеного, керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді