АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2352/17 Справа № 205/8202/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Каратаєвої Л.О.,

суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

при секретарі: Кравцовій Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 709 в будинку № 6 по вул. Савкіна в м. Дніпро, що є підставою для зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено (а.с.36).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким визнати ОСОБА_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №709, розташованою в буд. 6 по вул.. Савкіна в м. Дніпро. Вирішити питання судових витрат (а.с.40-42).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 червня 2012 року, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності квартира № 709 по вул.. Савкіна, буд.№ 6 у м. Дніпропетровську (а.с. 7).

В зазначеній квартирі зареєстрованими значаться: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, що підтверджується довідкою КП «ЖЕП №25» від 30.09.2016 року ( а.с.5).

Донька позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 14 липня 2012 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.6)

Згідно акту від 03 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_3 з 01 травня 2016 року не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, особистих речей в квартирі не виявлено (а.с.4).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не є членом сімї власника, а тому до виниклих правовідносин не можливо застосувати норми ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в повному обсязі.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позов про усунення перешкод у здійсненні права власності є негаторним.

Відповідно до діючого законодавства не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування й розпорядження були результатом винних дій відповідача чи спричиняли збитки, достатньо, щоб такі дії (бездіяльність) об'єктивно порушували права власника і були протиправними.

Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою негаторного позову мають слугувати посилання на належне право користування і розпорядження майном власника, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому необхідно встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

В матеріалах справи відсутні данні щодо наявності таких перешкод з боку відповідача. Судом таких висновків також не наведено.

Тому висновки суду щодо неналежного способу захисту прав позивача, та необхідності звернення позивача з позовом про усунення перешкод у розпорядженню власністю на підставі ст. 391 ЦК України є помилковими.

Згідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною першої ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною третьою цієї статті передбачено, що усім власникам, забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України, на яку посилається позивач у позові, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 вселився в спірну квартиру в серпні 2013 року, як член сімї доньки позивача, та був зареєстрований в ній (а.с.5).

Таким чином зазначені обставини свідчать про те, що відповідач вселився у спірну квартиру як член сім'ї, що не суперечить змісту ст. 64, 156 ЖК у визначенні поняття "члена сім'ї власника житла".

Позивач не оспорювала набуття ОСОБА_3 права користування жилим приміщенням, напроти, вона заявила позовні вимоги про втрату ним права з підстав, передбачених ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з акту від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі з 1 травня 2016 року, а до суду ОСОБА_2 звернулася 2 листопада 2016 року. Отже один рік не минув, тому ч. 2 ст. 405 ЦК України, як правова норма не є підставою для задоволення предявленого позову.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні спору не застосував закон, який підлягав застосуванню, тому рішення суду відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні.

Відповідно до розяснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення.

З огляду на це рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування відмови позивачу у задоволенні позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування належною позивачу квартирою.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: