№366/1134/17
Провадження №2/366/244/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 травня 2017 року Іванківський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Тетервак Н.А.,

при секретарі - Німченко Н.Ю.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1,

представника ДП«Іванківське державне лісове господарство»-ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в смт.Іванків справу за позовом Керівника Броварської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі ОСОБА_5 обласного та по м.Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» до Горностайпільської сільської ради Іванківського району Київської області, ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення Горностайпільської сільської ради Київської області, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого володіння,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування рішення Горностайпільської сільської ради Київської області, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого володіння.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що Броварською місцевою прокуратурою Київської області під час опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави в суді, виявлено факт порушення вимог земельного законодавства під час відведення земельної ділянки лісового фонду на території Горностайпільської сільської ради Іванківського району Київської області, а саме: встановлено, що рішенням 10 сесії 5 скликання Горностайпільської сільської ради Іванківського району Київської області № У-10/79 від 21.06.2007 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту відводу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд», надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_6.

Рішенням 48 сесії 5 скликання Горностайпільської сільської ради Іванківського району Київської області № У-48/469 від 22.10.2010 «Про затвердження проекту землеустрою» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд в с. Лапутьки по вул. Річкова, 23, та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,2 га. На підставі вказаного рішення сесії Горностайпільської сільської ради Іванківського району ОСОБА_6 отримав державний акт серії ЯЙ № 331084 на право власності на земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровим номером :01:001:0026.

Позивач вважає, оскільки вказана земельна ділянка вибула з державної власності всупереч встановленого законом порядку, то рішення 48 сесії 5 скликання Горностайпільської сільської ради Іванківського району Київської області № У-48/469 від 22.10.2010 повинно бути визнано незаконним та підлягає скасуванню, а виданий на його підставі державний акт серії ЯИ № 331084 на право власності на земельну ділянку на імя ОСОБА_6 підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка - витребуванню на користь держави.

В судовому засіданні позивач, в особі представника Броварської місцевої прокуратури ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні.

Представник позивача ОСОБА_5 обласного та по м.Києву управління лісового та мисливського господарства в судове засідання не зявився, звернувся до суду із клопотанням про підтримання позовних вимог керівника Броварської місцевої прокуратури в повному обсязі та просить суд розглянути справу без участі його представника.

Представник позивача Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала з наведених підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в особі голови Горностайпільської сільської ради ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні повністю, посилаючись на те, що земельна ділянка, яка була надана ОСОБА_6 розташована в межах населеного пункту, села Лапутьки, на місцевості, де в 90-ті роки проживали та обробляли її його (відповідача ОСОБА_6В.) предки. До 1996 року на вказаній земельній ділянці, та земельних ділянках, прилеглих до неї були будинки, в яких на той час проживали люди, але на сьогоднішній день там лишилися згорівші будинки, повали фруктових та самосійних дерев.

Крім того, ОСОБА_3 зазначила, що на момент формування земельної ділянки, площею 0,2000 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: с.Лапутьки, вул.Річкова,27а Іванківського району Київської області, даних про лісовий квартал № 83 у розпорядженні Горностайпільської сільської ради не було. Сільська рада керувалася даними проекту встановлення меж населених пунктів, виготовлених орієнтовно в 1994 році ОСОБА_5 інститутом землеустрою, але не затвердженого районною державною адміністрацією.

Представник відповідача за дорученням,- ОСОБА_4,- позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні. ОСОБА_4 пояснила суду, що на спірній земельній ділянці проживали її батьки, де були будинки, вулиці, тобто територія села Лапутьки. Вона весь час вважала, що то є її батьківська спадщина. Коли син, ОСОБА_6, виріс і мав намір будувати собі будинок, тому і звернулися до сільської ради із заявою про надання земельної ділянки з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив,що ДП»Іванківське лісове господарство» державних актів про право власності на землі,які знаходяться у їх користуванні під лісом,не мають, так як вони не були виготовлені із-за матеріального становища.

Земельна ділянка,яка виділена ОСОБА_6,накладається на земельну ділянку ДП»Іванківський держлісгосп»,відноситься до земель лісового фонду. Горностайпільська сільська рад, передавши земельну ділянку ОСОБА_6, порушила права ДП»Іванківське лісове господарство».

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтями 7, 8 ЛК України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Статтею 55 ЗК України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до ст.56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до ст.57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Частиною першою ст.17 ЛК України встановлено, що у постійне користування ліси на землях саме державної власності, для ведення лісового господарства, без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилається на те, що спірна земельна ділянка в силу положень ст. ст. 19, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України, відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках,встановлених законом,до суду можуть звертатися органи та особи,яким надано право захищати права,свободи та інтереси інших осіб,або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.11 ч 1 ЦПК України ,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених ст.61 цього Кодексу.

Судом з достовірністю встановлено та не оспорюється сторонами, що рішенням 48 сесії 5 скликання Горностайпільської сільської ради Іванківського району Київської області № У-48/469 від 22.10.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд в с. Лапутьки по вул. Річкова, 23 Іванківського району Київської області, та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,2 га.

На підставі вказаного рішення сесії Горностайпільської сільської ради Іванківського району ОСОБА_6 отримав державний акт серії ЯЙ № 331084 на право власності на земельну ділянку площею 0,2 га, з кадастровим номером :01:001:0026.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Вимоги позовної заяви про визнання незаконним та скасування рішення 48 сесії 5 скликання Горностайпільської сільської ради Іванківського району Київської області № У-48/469 від 22.10.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою» ґрунтуються виключно на доводах прокурора щодо відсутності у виконавчого комітету Горностайпільської сільської ради повноважень, щодо виділення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_6

Прокурор не посилається на будь-які неправомірні дії будь-яких фізичних осіб, які є учасниками розгляду цієї справи, пов'язаних із прийняттям вказаного вище рішення органу місцевого самоврядування, а з фактичних обставин справи суд не вбачає існування неправомірної поведінки первісних набувачів земельних ділянок, які б призвели до набуття ними права власності на об'єкти спору шляхом їх виділення із земель в межах Горностайпільської сільської ради Іванківського району.

Крім того, згідно зі ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в разі незгоди з застосованою виконавчим комітетом компетенцією щодо надання спірних земельних ділянок у власність наведеним у позові громадянам, мала повноваження щодо скасування таких рішень, однак до цього часу не скористалась ними у спірних правовідносинах.

За таких обставин, суд вважає, що виконавчий комітет Горностайпільської сільської ради Іванківського району приймаючи рішення № У-48/469 від 22.10.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою» діяв на виконання делегованих повноважень Горностайпільської сільської ради, відповідно до вимог ст. 3 ЗК України, чинного на момент прийняття рішення.

З Фрагмену публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталів Оранське лісництво ДП «Іванківський лісгосп» та межами земельних ділянок за даними лісовпорядкуванням 2014 року(а.с.20), слідує,що під № 128 розташована земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0026 та з Фрагменту з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 83 Оранського лісництва ДП «Іванківський лісгосп» та межами земельних ділянок за даними лісовпорядкуванням 2003 року де під № 46(а.с. 46) розташована земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0026.

З Викопіювання із схеми формування меж села Лапутьки Горностайпільської сільської ради( а.с. 55),слідує,що земельна ділянка кадастровим номером :01:001:0026, надана ОСОБА_6,знаходиться на території села Лапутьки,тобто, у межах населеного пункту.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки суд не володіє спеціальними знаннями в області картографії та геодезії, питання щодо факту накладення земельної ділянки, виділеної ОСОБА_6, на землі лісового фонду,що перебувають у користуванні ДП»Іванківське лісове господарство» та відносяться до земель лісогосподарського призначення,може визначити лише фахівець у даній галузі.

Позивач не надав суду висновок незаінтересованої сторони, не заявляв клопотання про призначення експертизи.

З матеріалів справи видно, що позивачем не надано жодного доказу щодо накладки спірної земельної ділянки.

При наданні правової оцінки позовним вимогам прокурора про витребування земельної ділянки із володіння відповідача ОСОБА_6 суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Описану вище правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-1376цс16, з якою суд погоджується і обов'язково враховує при застосуванні вказаних норм права у цьому спорі в силу приписів п.2 ч.1 ст.360-7 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від такого права, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом тощо.

Частинами 3, 4 ст. 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 153 Земельного кодексу України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У відповідності до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Як вбачається із обставин справи, відповідач ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки став її власником на підставі чинного і ніким не оспорюваного рішення сільської ради у передбачений законом спосіб, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, який недійним не визнавався.

За нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України).

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Обов'язок з доказування покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Невиконання обов'язку з доказування для сторін й інших суб'єктів правового спору має матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Суд сприяв тому, щоб позивачі подали суду належні і допустимі докази на підтвердження заявлених ними вимог. Проте позивачі не довели суду ті обставини, на які вони посилалися як на підтвердження заявлених позовних вимог. А рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що заявлений позов є необґрунтованим та недоведеним, а тому не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Встановлено, що при предявленні позову Керівник Броварської місцевої прокуратури сплатив судовий збір в розмірі 6141,80 грн. (шість тисяч сто сорок одна гривня вісімдесят копійок). Ця обставина підтверджується платіжним дорученням №622 від 28 березня 2017 року. Однак у задоволенні предявленого ним позову відмовлено в повному обсязі.

З огляду на це суд вважає, що підстави для відшкодування позивачу, в особі Керівника Броварської місцевої прокуратури витрат на оплату судового збору відсутні.

На підставі викладеного й керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 61, 88 ч.1, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.7, 8, 17 Лісового кодексу України, ст..ст.55, 56, 57, 141, 142, 152 Земельного кодексу України, ст..ст.321, 330, 387, 388, 396 ЦК України, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», суд

В И Р І Ш И В :

Керівнику Броварської місцевої прокуратури в позові до Горностайпільської сільської ради Іванківського району Київської області, ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення Горностайпільської сільської ради Київської області, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого володіння,-відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Іванківський районний суд протягом10 днів з часу проголошення, а особами,які були відсутні в судовому засіданні,в той же строк,- після отримання копії рішення.

Рішення вступає в законну силу після закінчення строку на оскарження, а в разі подачі апеляції, - після прийняття рішення апеляційним судом Київської області.

Повний текст рішення складено 23 травня 2017 року.

Суддя: Н.А.Тетервак