Провадження № 2/263/393/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого судді Скрипниченко Т.І.,

при секретарі Молчановій С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та зобовязання повернути трудову книжку,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом доТОВ «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс», в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з невидачею трудової книжки та зобовязати відповідача повернути трудову книжку, стягнути витрати по сплаті судового збору.

В обгрунтування своїх вимог зазначила про те, що вона з червня 2005 року по 14.11.2016 року працювала у відповідача на посаді інженера, з 2013 року провідним інженером та 14.11.2016 року була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні трудову книжку відповідач не видав, хоча вона перебувала на робочому місці, що вплинуло на її можливість працевлаштування на іншу роботу та позбавило її коштів для існування.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, зазначивши, що 14.11.2016 року після закінчення її робочого часу о 16.00. прибула до відділу кадрів відповідача до головного офісу, де її було повідомлено про виконання дій по передачі документів, тому вона ще після звільнення виконувала ці дії. Прибуття у цей час до офісу можливо перевірити за відомостями на прохідній. Трудову книжку їй було повернуто під час судового розгляду 15.02.2017 року вже після її звернення до суду. Від отримання трудової книжки не ухилялася, дійсно мало місце несвоєчасного її прибуття на робоче місце під час роботи, про що вона надавала пояснення, але звільнилася за власним бажанням. Після отримання трудової книжки змогла працевлаштуватися та отримуватти заробітну плату. В подальшому позивач в судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи за її відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначивши, що позивач не прибула до відділу кадрів після закінчення робочого часу для отимання трудової кнжки у день звільнення, тому на її адресу було направлено листа щодо необхідності її отримання, було здійснено виїзд за місцем проживання позивача, але вдома нікого не було, про що складено відповідні акти. З боку позивача мали місце порушення трудової дисципліни, тому відносини не склалися, позивач сама не отримувала трудову книжку, до відділу кадрів приходила, але це було вранці, а не в кінці робочого часу. Не заперечується, що повернення трудової книжки відбулося вже під час судового розгляду 15.02.2017 року, але у журналі руху трудових книжок позивач дату не зазначила при отриманні трудової книжки. Оскільки відповідач не перешкоджав отримати трудову книжку позивачу, просила у задоволені позову відмовити. В подальшому у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи за її відсутність.

Суд заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Крім того, згідно ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідач порушив норми чинного законодавства та не виконав покладеного на нього обовязку щодо видачі працівнику трудової книжки в день звільнення.

Трудову книжку позивач отримала лище 15 лютого 2017 року, що не спростовується сторонами.

В судовому засіданні встановлено, що позивач працювала у ТОВ «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» на посаді провідного інженера транспортної дільниці та відповідно до наказу №118-к від 14.11.2016 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно наказу № 23-0 від 09.11.2016 року ОСОБА_1 зобовязано в строк до 11.11.2016 року передати відомості по залишках ГСМ, документи по обліку ГСМ, статистичну звітність та інше членам комісії та комісії надати в строк до 16.11.2016 року акт про передачу облікових даних на затвердження. З наказом позивач ОСОБА_1 ознайомлена 14.11.2016 року.

Таким чином судом встановлено, що позивач 14.11.2016 року перебувала у відділі кадрів відповідача та ознайомилася із наведеним наказом.

Суд не приймає заперечення відповідача проти позову, оскільки відповідачем не доведено, що позивач відмовилася отримувати трудову книжку в день звільнення та не знаходилася у відідллі кадрів під час закінчення трудового дня, оскільки саме на працедавця покладено обовязок видати трудову книжку, та у даному випадку перешкод для цього судом не встановлено. Враховуючі наведені вмоги до позивача у наказі від 09.11.2016 року та ознайомлення з ним позивача лише 14.11.2016 року, суд приходить до висновку, що позивач перебувала у відділі кадрів 14.11.2017 року, тобто у день звільнення, та відповідач мав можливість видати трудову книжку позивачу.

Відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку відповідача час роботи відділу кадрів зазначено з 8.30 до 17.30 годин, перерва з 12.00. до 13.00. Час роботи транспортної дільниці зазначено з 07.00 до 16.00. годин, перерва з 11.00 до 12.00 годин. Отже робочий час позивача закінчився 14.11.2016 року на 1,5 години раніше, ніж у відділі кадрів, що підтверджує позицію позивача про те, що вона прибула до відділу кадрів по закінченню її робочого часу.

Складені акти відповідача від 14.11.2016 року, що позивач не прибула до відділу кадрів відповідача станом на 17.20 14.11.2016 року та не отримала свою трудову книжку, та акт від 22.11.2016 року , що за місцем проживання позивача не вдалося вручити трудову книжку, оскільки двері ніхто не відкрив, суд не приймає, тому що наведені у них дані спростовуються тим, що позивач перебувала у відділі кадрів 14.11.2016 року, про що наведено вище. Намагання відповідача вручити трудову книжку вже після звільнення позивача це є його право та не спростовує доводів позивача.

Також судом не приймаються до уваги надані пояснення та відомості щодо порушень з боку позивача ( несвоєчасне прибуття на робоче місце ), оскільки вказані порушення не впливають на обовязок відповідача видати трудову книжку позивачу при звільненні.

Відповідно до книги обліку трудових книжок позивач отримала трудову книжку від відповідача, хоча дата біля підпису позивача не зазначена, але відповідач не заперечує, що трудову книжку позивач отримала 15.02.2017 року. При цьому суд враховує, що від представника відповідача на адресу суду було надано заяву про відкладення судового розгляду для врегулювання спору мирним шляхом до судового засідання, призначеного на 15.02.2017 року, тобто станом на зазначний період відповідач визнавав, що між сторонами мається спір.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до п. 4. 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 р. (далі - Інструкції), Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати

працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України та п. 4. 1 Інструкції у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. При цьому, обчислення середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Оскільки відповідач своєчасно не видав позивачу трудову книжку, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки - вимушеного прогулу виходячи із розміру середньоденої заробітної плати, що становить 167,24 грн., за наданим відповідачем розрахунком, з яким суд погоджується, оскільки розрахунок проведено відповідно до зазначеного Порядку та позивачем заперечень з цього приводу суду не надано.

Кількість днів затримки складає кількість робочих днів за п'ятиденим робочим тижнем за період з 15.11.2016 року по 15.02.2017 року, що становить 66 робочих днів. Розмір середнього заробітку становить 167,24 грн. х 65 робочих днів = 10870,60 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача після відрахування з цієї суми усіх обов'язкових платежів та податків, оскільки розрахунок середньоденого заробітку проведено від нарахованої заробітної плати.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними та такими, що підлягають до часткового задоволення.

Враховуючі, що відповідач повернув позивачу трудову книжку, то у цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки спір за цими вимогами на час ухвалення судового рішення відсутній.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір 551,20 грн., що підтверджується квитанцією та на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 898,80 грн., що загалом становить 1450 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, ЦПК України, ст. ст. 47,235 КЗпП України суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та зобовязання повернути трудову книжку задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10870,60 грн. грн. з утриманням ТОВ «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, та судовий збір у сумі 551,20 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» на користь держави судовий збір у сумі 898,80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області протягом десяти днів з моменту його проголошення через Жовтневий районний суд м.Маріуполя.

Суддя: Т.І. Скрипниченко