Справа № 304/523/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

16 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Собослоя Г.Г.,

суддів - Мацунич М.В., Бисага Т.Ю.,

секретарі - Чучка Н.В.,

з участю: ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Перечинського районного суду від 16 листопада 2016 року по справі за позовом представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 про визнання припиненим іпотечного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, 27.02.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір № KF 47408, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 60 000 доларів США під 12 % річних строком на п'ять років з кінцевим терміном повернення не пізніше 26.02.2013 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором 27.02.2008 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку об'єкт незавершеного будівництва, загальною площею 225,14 кв. м. та земельну ділянку, площею 0,1600 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 від 15.04.2008 року до п. 1.1. даного кредитного договору внесено зміни та збільшено суму кредиту до 90 000 доларів США, однак такі не погоджені з поручителем, хоча внаслідок цього збільшився обсяг його відповідальності. Після цього, додатком № 6 від 26.09.2008 року знову внесено зміни до п. п. 1.1. та 1.3. кредитного договору, згідно яких збільшено суму кредиту до 190 000 доларів США та відсоткову ставку до 12,5 %. Отже, внаслідок укладення договору іпотеки від 27.02.2008 року позивач виступила майновим поручителем за виконання позичальником ОСОБА_3 боргового зобов'язання в розмірі 60 000 доларів США, з відсотковою ставкою 12 % річних та терміном його повернення до 26.02.2013 року. Крім цього посилається на те, що у 2011 році банк скористався правом дострокового стягнення суми кредиту за кредитним договором у відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та рішенням Перечинського районного суду від 15 березня 2012 року, яке набрало законної сили, такому відмовлено у задоволенні позовних вимог до майнового поручителя та роз'яснено його право на звернення до суду з вимогою до майнового поручителя виключно в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи наведене вважає, що договір майнової поруки між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_1 припинений в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Перечинського районного суду від 16.11.2016 року у задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 про визнання припиненим іпотечного договору - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній та просили її задовільнити.

Представник ПАТ «ВіЕс Банк» подав заяву про розгляд справи у його відсутності та просив відмовити у задоволенні такої.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Однак, його неявка, в силу ч. 2 ст. 305 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, який не є розірваним або припиненим в установленому порядку, й тому майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки до повного виконання зобов'язань за ним відповідно до умов укладеного між сторонами договору,а відтак відсутні підстави вважати договір іпотеки припиненим.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Як вбачається з матеріалів справи та установлено судом 27.02.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №KF74708 з додатками, згідно яких останній отримав в якості кредиту грошові кошти на загальну суму 190 000 доларів США для завершення будівництва житлового будинку.

З метою забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору, 27.02.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (іпотекодержателем), ОСОБА_3 (боржником) та ОСОБА_1 як майновим поручителем був укладений Іпотечний договір за реєстровим № 340, згідно умов якого остання передала в іпотеку іпотекодержателю наступне майно: земельну ділянку площею 0,16 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та об'єкт незавершеного будівництва, загальною площею 225,14 м. кв., готовність якого складає 63 %, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

26.09.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Додатковий правочин до іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 2015, про внесення змін до іпотечного договору, зокрема п. 1 щодо збільшення суми кредиту до 190 000 доларів США і процентів за користування кредитними коштами до 12,5 % річних, продовженням терміну кредитування до 23.06.2023 року, та п. 2, згідно якого предметом іпотеки є земельна ділянка площею 0,16 га, що знаходиться АДРЕСА_1 та житловий будинок загальною площею 224,7 м. кв., житловою площею 43,5 м. кв., що розташований по АДРЕСА_2

Рішенням Перечинського районного суду від 15.03.2012 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Фолькс Банк» заборгованість у сумі 1 472 434, грн.. та судові витрати в сумі 1 595грн.

Також, даним рішенням вирішено у частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з майнового поручителя відмовити, оскільки за встановлених фактичних обставин справи майновий поручитель-іпотекодавець ОСОБА_1 не може нести солідарну відповідальність разом з основним боржником ОСОБА_3 у вигляді стягнення грошових коштів, а за відповідних обставин (невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання) іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки майнового поручителя, а у ході судового розгляду позивач по справі даної позовної вимоги не ставив.

Судом також встановлено, що заборгованість за кредитним договором № KF 47408 від 27.02.2008 року ОСОБА_3 не погашена.

Відповідно до п.5 укладеного між сторонами договору іпотеки іпотека є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення дії цього договору.

Згідно п. 35 вказаного іпотечного договору іпотека за цим договором припиняється у разі припинення основного зобов'язання, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього договору та/або закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, знищення (втрати) переданої іпотеки, якщо іпотекодавець-майновий поручитель не відновив її, та з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно із Законом України «Про іпотеку» іпотекодавець є майновим поручителем та його відповідальність обмежується правами на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст.ст.598-609 ЦК України встановлені підстави припинення зобов'язання. Так, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; переданням відступного; зарахуванням; за домовленістю сторін; прощенням боргу; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання; смертю фізичної особи; ліквідацією юридичної особи.

За змістом ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору та з інших підстав, передбачених цим Законом.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідно до ст. 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм закону, враховуючи, що правова природа іпотеки є відмінною від поруки, основне зобов'язання боржником не виконано, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, що не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а тому підстав для визнання договору іпотеки немає.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Перечинського районного суду від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: