О К Р Е М А Д У М К А
суддів Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
Ситнік О.М. та Леванчука А.О.
17 травня 2017 року м. Київ
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 85 400 євро заборгованості за договором позики, що станом на 17 серпня 2016 року еквівалентно 2 417 201,40 грн.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилено, зазначені судові рішення залишено без змін.

З таким висновком погодитися не можна. Судами встановлено, що у березні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_3 до ОСОБА_5 з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 16 березня 2012 року. Позивач вказував, що згідно з зазначеним договором ОСОБА_5 перераховано на його рахунок у Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк») 85 400 євро, які відповідач повинен був повернути до 15 березня 2013 року відповідно до п. 3.1 договору, однак на час звернення до суду боргові зобов'язання не були виконані.

Суди вважали доведеним, що договір від 16 березня 2012 року врегулював саме зобов'язання позики, які виникли між двома фізичними особами - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Суд касаційної інстанції зазначив, що погоджується з висновком судів першої й апеляційної інстанцій, що відповідач у суді першої інстанції не заявляв про те, що договір від 16 березня 2016 року не укладався, а кошти перераховувалися за іншими договорами.

Однак, у запереченнях, наданих представником відповідача до суду першої інстанції вказано, що договір від 16 березня 2012 року між фізичними особами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не укладався, оскільки у п. 8 договору зазначено стороною договору юридичну особу - Фермерське господарство «Мерінос-Україна» (далі - ФГ «Мерінос-Україна»). Гроші, які перераховані ОСОБА_3 на рахунок ОСОБА_5 перераховувалися за іншими договорами позики, укладеними між сторонами 28 березня та 04 квітня 2011 року. При цьому представник зазначав про сплив строку давності за вимогами за названими договорами відповідно до ст. ст. 256, 257 та 261 ЦК України.

На підтвердження своїх заперечень представник відповідача посилався на ту обставину, що позивач перераховував на рахунок відповідача кошти з 30 березня 2011 року по 26 квітня 2012 року.

Матеріали цивільної справи містять незасвідчену фотокопію договору позики від 16 березня 2012 року, з якої вбачається, що договір позики укладено між ОСОБА_3 та ФГ «Мерінос-Україна». Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 16 березня 2012 року зареєстрована юридична особа - ФГ «Мерінос-Україна», засновником якого є ОСОБА_5, керівником, підписантом та головою комісії з припинення або ліквідатором також зазначено ОСОБА_5

У п. 8 договору містяться реквізити фермерського господарства, підпис ОСОБА_5, як голови фермерського господарства, який засвідчено печаткою фермерського господарства.

Суди зробили висновок, що вказаний договір позики укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 як фізичною особою за тих обставин, що ФГ «Мерінос-Україна» не уповноважувало ОСОБА_5 на укладання вказаного договору та позивачем надано протокол загальних зборів ФГ «Мерінос-Україна» від 16 березня 2012 року про надання ОСОБА_5 повноважень на укладання договору поруки на забезпечення договору безвідсоткової позики, що буде укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 згідно з яким ОСОБА_5 надаються повноваження укласти договір поруки на забезпечення боргового зобов'язання.

Однак, такий висновок не ґрунтується на нормах права.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України.

Згідно зі ст. 4 названого закону голова фермерського господарства представляє фермерське господарство перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами чи їх об'єднаннями відповідно до закону.

Голова фермерського господарства укладає від імені господарства угоди та вчиняє інші юридично значимі дії відповідно до законодавства України (ч. ч. 2, 3 ст. 4 цього закону).

Отже, посилання судів на відсутність у ОСОБА_5 на час укладання договору позики повноважень як голови ФГ «Мерінос-Україна» протирічить нормам Закону України «Про фермерське господарство», оскільки фермерське господарство, як юридична особа, само має права та обов'язки і несе відповідальність за виконання чи невиконання власних зобов'язань і є відмінним від статусу його засновника чи голови.

Разом з тим голова фермерського господарства представляє зазначену юридичну особу у взаємовідносинах з іншими учасниками цивільних правовідносин і не потребує додаткових рішень чи дій інших осіб на їх вчинення. У даному випадку ОСОБА_5 був не лише єдиним засновником ФГ «Мерінос-Україна», але і керівником зазначеного господарства.

Однак суди не визначилися зі складом сторін у справі, неправильно застосувавши норми цивільного законодавства.

Крім того, суди не надали оцінки запереченням представника відповідача про існування між сторонами договірних відносин на підставі договорів від 28 березня та 04 квітня 2011 року у контексті наданої позивачем довідки про рух коштів на його рахунку у «Сведбанк» Рига від 07 березня 2016 року, з якого вбачається, що кошти з розрахункового рахунку позивача перераховувалися на розрахунковий рахунок відповідача з 30 березня 2011 року.

Зазначені заперечення та докази надані сторонами до суду першої інстанції, однак, у порушення вимог цивільно-процесуального закону суди формально підійшли до їх дослідження.

Разом з тим з довідки ПАТ «Діамантбанк» по вказаному розрахунковому рахунку зазначено, що вказані кошти, які перераховані 19, 22 березня та 26 квітня 2012 року, надійшли за договором від 20 січня 2012 року. Крім того, на вказаний рахунок, з розрахункового рахунку ОСОБА_3 і до 19 березня 2012 року надходили кошти відповідно до договору від 20 січня 2012 року.

Отже, фактично, суди першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та проявили однобокий підхід до розгляду справи.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Матеріали цивільної справи не містять оригіналу договору позики від 16 березня 2012 року, невиконання зобов'язань за яким і потягло судовий розгляд.

Кожна зі сторін посилається на різні договори, як на підставу перерахування коштів, а у довідці банку вказано зовсім інший договір, який зазначався у банківських переказах, як підстава перерахування коштів. Тобто між сторонами склалися певні договірні правовідносини, які необхідно було встановити і належним чином кваліфікувати.

Разом з тим суди не встановили суб'єктів договірних правовідносин саме за договором позики від 16 березня 2012 року та не встановили, чи перерахувалися саме за вказаним договором кошти відповідачу.

На вказані обставини зверталася увага як у запереченнях відповідача до суду першої інстанції, у апеляційній скарзі, так і у касаційній скарзі, що не стало предметом розгляду суду апеляційної інстанції та не враховано при постановленні ухвали суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі представник відповідача посилається на порушення судами вимог цивільно-процесуальних норм, а саме несприяння відповідачу у витребуванні доказів та не роз'ясненні йому його прав відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Разом з тим суд апеляційної інстанції на вказане посилання не зважив та цих обставин не перевірив.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вважаємо, що судові рішення мали бути скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.М. Ситнік

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ А.О.Леванчук