ухвала

іменем україни

17 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - на рішення Валківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 30 жовтня 2001 року.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 25 березня 2015 року шлюб між ними розірвано.

Вказує, що з відповідачем має двох спільних дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу проживають разом з нею.

За період шлюбу сторонами у справі спільно було набуто майно: житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Вважає, що оскільки на її утриманні знаходиться двоє неповнолітніх дітей, при поділі майна є підстави для відступу від рівності часток у спільному майні подружжя і визнання за нею права власності на 2/3 частини житлового будинку та 2/3 частини земельної ділянки.

Посилаючись на вищевикладене, просила поділити майно, набуте за час шлюбу з ОСОБА_6, виділивши їй 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та 2/3 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково.

За ОСОБА_6 визнано право приватної власності на 1/2 частини житлового будинку А-1, загальною площею 78,8 кв. м, житловою площею 52,1 кв. м і на 1/2 частини господарських будівель, які знаходяться в АДРЕСА_1.

За ОСОБА_6 визнано право приватної власності на 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_1 і підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2.

За ОСОБА_7 визнано право приватної власності на 1/2 частини житлового будинку А-1, загальною площею 78,8 кв. м, житловою площею 52,1 кв. м і на 1/2 частини господарських будівель, які знаходяться в АДРЕСА_1.

За ОСОБА_7 визнано право приватної власності на 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_1, виділеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати у сумі 1 312 грн 20 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, керуючись статями 60, 70, 71 СК України, ст. 331 ЦК України, виходив з того, що спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки його прийнято в експлуатацію після укладання шлюбу, а саме 13 лютого 2002 року, та 21 березня 2002 року видано свідоцтво про право власності на вказане житло на підставі рішення виконкому Валківської міської ради від 28 лютого 2002 року № 59.

Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для виділення позивачу більшої частки спільного майна, а саме: 2/3 частини житлового будинку і земельної ділянки.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 30 жовтня 2001 року.

25 березня 2015 року шлюб розірвано.

У період проживання в зареєстрованому шлюбі сторонами набуто право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 і приватизовано земельну ділянку, виділену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно з рішенням № 13 виконкому Валківської міської ради ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку і передано вказану земельну ділянку 08 вересня 1993 року згідно з договором № 56 для її цільового використання.

Житловий будинок розташовано по АДРЕСА_1, прийнято в експлуатацію 13 лютого 2002 року, що підтверджується видачею свідоцтва про право власності на вказане житло від 21 березня 2002 року на підставі рішення виконкому Валківської міської ради від 28 лютого 2002 року № 59, і видано технічний паспорт на даний житловий будинок, реєстраційний номер 27-2910.

До реєстрації шлюбу сторони підтримували фактичні шлюбні відносини, що підтверджується фактом народження 25 квітня 2000 року доньки ОСОБА_9, а також копією свідоцтва про встановлення батьківства, виданого 29 червня 2000 року, де батьком дитини значиться відповідач ОСОБА_6

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (далі - Закон України «Про власність»), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю,у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Відповідно до ст. 60 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак