Номер провадження: 22-ц/785/2734/17
Головуючий у першій інстанції Мясківська І. М.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 про скасування рішень про державну реєстрацію транспортного засобу та витребування транспортного засобу із незаконного володіння, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 грудня 2016 року,

встановила:

У лютому 2016 р. публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - Банк) звернулося до суду із вищезазначеним позовом, в якому просило: 1) витребувати у ОСОБА_4 автомобіль марки «HYUNDAI GETZ 1.4 5DR", 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номерний знак - НОМЕР_1 (попередній державний реєстраційний номер - НОМЕР_3), та передати транспортний засіб Банку на відповідальне зберігання на період до його реалізації; 2) скасувати рішення про реєстрацію транспортного засобу, марки «HYUNDAI GETZ 1.4 5DR", 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номерний знак - НОМЕР_1, (попередній державний реєстраційний номер - НОМЕР_3) за ОСОБА_4 та поновити запис про державну реєстрацію транспортного засобу, а саме автомашини «HYUNDAI GETZ 1.4 5DR", 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 за ОСОБА_5.

Позовні вимоги Банк обґрунтовував тим, що за умовами укладеного між Банком та ОСОБА_6 кредитного договору № 13 від 08.08.2008 р. останній отримав кредит у розмірі - 76 900,00 грн., строком - до 08.08.2015 р., зі сплатою процентів за користування грошима у розмірі - 20,0% річних.

З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 08.08.2008 р. між Банком та ОСОБА_5 був укладений договір застави, за умовами якого в заставу було передано рухоме майна, а саме - автомобіль «HYUNDAI GETZ 1.4 5DR", 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номерний знак - НОМЕР_3, зареєстрований у РЕВ 11-го МРВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області 11.08.2008 р., належний заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4, виданого РЕВ 11-го МРВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області 06.08.2008 р..

29.08.2008 р. ОСОБА_5 померла. Автомобіль перейшов у володіння Банку. Внаслідок шахрайських дій ОСОБА_7, виконуючого обов'язки керуючого філією Банку - Балтське відділення № 2822, який видав довідку на ім'я начальника Котовського МРЕВ ДАІ про погашення ОСОБА_8 кредиту в розмірі - 76 000,00 грн., автомобіль незаконно було переоформлено в ДАІ та передано ОСОБА_9. Останній у свою чергу відчужив заставний автомобіль ОСОБА_4.

Рішенням Балтського районного суду від 30.01.2015 р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на спірний автомобіль. На час звернення до суду спірним автомобілем володіє ОСОБА_4. Кредит у розмірі - 76 000,00 грн. не погашено.

Банк представника у судове засідання не направив. Про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. Надав заяву про підтримку позову, просив розглянути справу за відсутності представника Банку.

Відповідач та ї представник у судовому засіданні просили позов залишити без розгляду, посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області не визнано знаходження спірного автомобіля у банку як заставного. Банк не має ніякого відношення до спірного автомобіля. Вона є добросовісним набувачем автомобіля.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 23.12.2016 р. позов Банку задоволено частково.

Скасовано рішення про реєстрацію транспортного засобу, автомобіля марки «HYUNDAI GETZ 1.4 5DR", 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номерний знак - НОМЕР_1, (попередній державний реєстраційний номер - НОМЕР_3) за ОСОБА_4 та поновлено запис про державну реєстрацію транспортного засобу, а саме автомашини «HYUNDAI GETZ 1.4 5DR", 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 за ОСОБА_5.

В іншій частині позову відмовлено.

Банк в апеляційній скарзі оскаржує рішення в частині відмови у задоволенні вимог про витребування спірного автомобіля від ОСОБА_4 та передачі його на зберігання Банку до його реалізації. Просить рішення суду першої інстанції в оскарженій частині скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення вищевказаних вимог. Посилається на те, що рішення в оскарженій частині ухвалено при неповному з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_4 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надала. У судовому засіданні вона та її представник вважали необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилалися на необґрунтованість скарги.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Банку про витребування спірного автомобіля від ОСОБА_4 з передачею його на відповідальне зберігання Банку, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль не визнано заставним майном та таким, що належить банку (а. с. 110 - 114).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вищевказаних вимог Банку. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 509, 525, 526, 546, 572, 576, 585, 589, 626 - 629 ЦК України, ст. ст. 1, 19, 20 Закону України «Про заставу», ст. ст. 3, 21, 23, 24, 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень») та процесуального (ст. ст. 11, 60, 179, 213 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів.

Відповідно до матеріалів даної справи, матеріалів витребуваної та оглянутої апеляційним судом цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про визнання права власності на автомобіль, кримінальної справи по звинуваченню ОСОБА_10 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 194, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, встановлено, що в забезпечення виконання умов Кредитного договору від 08.08.2008 р. № 266 між Банком та ОСОБА_5 08.08.2008 р. був укладений Договір застави майна № 266, відповідно до п. 1 якого в заставу Банку було передано належний останній автомобіль марки «HYUNDAI GETZ 1.4 5DR", 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 (а. с., 156, 158 - 165).

Пунктами 6.1, 6.4, 6.6, 6.6.1 вказаного Договору застави передбачено, що заставодержатель набуває право вимагати виконання зобов'язання за кредитним договором (як такого, Строк платежу за яким настав, та і такого Строк платежу за яким ще не настав) шляхом звернення стягнення на Предмет застави та його реалізації у випадку, якщо у момент настання Строку платежу Зобов'язання (або будь-яка його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання Строку платежу у випадку невиконання Заставодавцем будь-якого з своїх обов'язків, передбачених цим Договором та/або Кредитним договором, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій та завірень, наданих Заставодавцем у відповідності з цим Договором, виявиться (стане) недійсною.

Заставодержатель, зокрема, набуває право дострокового виконання Зобов'язання шляхом звернення стягнення на Предмет застави незалежно від настання строку виконання Зобов'язання в разі, якщо інша особа набула права стягнення на Предмет застави.

Звернення стягнення на Предмет застави здійснюється будь-яким, не забороненим законодавством способом, в тому числі, на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в позасудовому порядку згідно з вимогами чинного законодавства та цього Договору.

Заставодержатель зобов'язаний в будь-якому випадку до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на Предмет застави.

Заставодержатель має право на власний розсуд визначити позасудовий спосіб звернення стягнення на Предмет застави.

В разі прийняття рішення про звернення стягнення на Предмет застави в позасудовому порядку, Заставодержатель одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на Предмет застави зобов'язаний надіслати Заставодавцю письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання згідно з вимогами чинного законодавства. Якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на Предмет застави Зобов'язання залишилось невиконаним, Заставодавець зобов'язаний передати Предмет застави у володіння Заставодержателю.

Якщо Заставодавець, у володінні якого знаходиться Предмет застави, не виконує обов'язок щодо передачі Предмета застави у володіння Заставодержателя, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.

29.08.2008 р. ОСОБА_5 померла (а. с. 155).

29.09.2008 р. виконуючий обов'язки управляючого Балтським відділенням № 2822 ВАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_10, зловживаючи своїм посадовим становищем, видав довідку про те, що кредит на придбання автомобіля ОСОБА_5 був погашений ОСОБА_8. Заборгованості за кредитом та відсотками не має. Банк претензій не має. Балтське відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» дає згоду на переоформлення, продаж та довірення автомобіля на користь ОСОБА_8 (а. с. 157). Разом з тим, відповідно до довідки Банку від 29.05.2009 р. заборгованість за кредитом становить - 75 495,72 грн. (а. с. 166).

Вироком Балтського районного суду Одеської області від 27.08.2014 р. (а. с. 7 - 12) ОСОБА_10 за зловживання службовим становищем було засуджено за ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 194 КК України до позбавлення волі строком - 5 років, із звільненням від відбування покарання згідно ст. ст. 75, 76 КК України, з іспитовим строком - 2 роки.

Цивільний позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь Банку - 304 612,25 грн..

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 28.10.2008 р. за ОСОБА_4 визнано право власності на спірний автомобіль (а. с. 4, 93). На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_4 14.05.2009 р. зареєструвала спірний автомобіль за собою та отримала Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а. с 143).

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 25.09.2009 р. (а. с. 5) рішення Балтського районного суду Одеської області від 28.10.2008 р. скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами. Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 30.01.2014 р. (а. с. 14 - 15) у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання прав власності на спірний автомобіль відмовлено.

Між сторонами виникли правовідносини з договору застави.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами передбаченими ст. ст. 546, 572, 576, 585, 589 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконана боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернено стягнення.

Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення.

У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із ст. ст. 1, 19, 20, 27 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

За правилами, передбаченими ст. ст. 3, 21, 23, 24, 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувала на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувала на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з яким закон пов'язує виникнення права і обов'язків щодо рухомого майна.

До забезпечувальних обтяжень належить, зокрема, застава рухомого майна.

Відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосування однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Щодо доводів апелянта про помилковість висновку суду про те, що вироком суду від 27.08.2014 р. відносно в. о. керуючого відділенням, автомобіль не визнано заставним майном, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів вважає помилковим, таким, що не відповідає обставинам справи, висновок суду першої інстанції про те, що оскільки з ОСОБА_10 були стягнуті кошти на користь Банку в сумі - 304 612,25 грн., спірний автомобіль не визнано заставним та таким, що належить Банку, то необґрунтованими є вимоги Банку щодо витребування транспортного засобу. По-перше, спірний автомобіль є заставним в силу договору застави, вищевказаних положень закону про зберігання застави при переході права власності на предмет застави до іншої особи та наявності боргу, а тому не потребує визнання його заставним. По-друге, відповідно до оглянутих апеляційним судом матеріалів кримінальної справи по звинуваченню ОСОБА_10 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 194, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, вищевказаного вироку суду, з ОСОБА_10 стягнуто на користь Банку завдану матеріальну шкоду, а не заборгованість за кредитним договором. Однак, разом з тим, колегія суддів вважає необхідним залишити рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Беззаперечно встановлено, що Банк, посилаючись на те, що він є заставодержателем, не виконав умови, передбачені п. п. 6.1, 6.4, 6.6, 6.6.1 Договору застави, щодо порядку звернення стягнення на предмет застави, які відповідно до ст. ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України є обов'язковими.

Інші випадки, коли майно може бути передане на відповідальне зберігання передбачені законодавством, наприклад п. 7 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, але іншим особам.

Таким чином, апелянт не надав доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про витребування автомобіля та його передачу на відповідальне зберігання.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 не є власником спірного автомобіля, у неї відсутні підстави користуватися ним, знаходження спірного автомобіля у неї несе ризик його втрати, що призведе до неповернення кредиту, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з встановлених по справі обставин.

Таким чином, апеляційна скарга Банку є необґрунтованою, її треба відхилити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів Банку, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - відхилити.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

С. О. Погорєлова