Номер провадження 2/331/926/2017
У Х В А Л А

22.05.2017 р. м. Запоріжжя

Суддя Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Світлицька В.М. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 25.04.2017 р. зазначена позовна заява була залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог статей 119, 120 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Положеннями ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка за своєю структурою поділяється на основну та додаткову.

Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у день звільнення, за правилом ст. 117 КЗпП України, передбачено як міра відповідальності підприємства, установи, організації за порушення права звільненого працівника на отримання у день звільнення всіх належних йому від роботодавця грошових сум.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є вимогою про стягнення заробітної плати, за якою закон звільняє позивачів від сплати судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не виконала ухвалу судді від 25.04.2017 р., а саме не оплатила судовий збір, тому суддя приходить до висновку про визнання позовної заяви неподаною та застосування до неї наслідків, передбачених ч. 2 ст. 121 ЦПК України.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Із зазначеного слідує, що повернення позовної заяви у відповідності до п.3 ч. 3 ст.121 ЦПК України не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки не позбавляє права позивача на повторне звернення до суду із позовом.

На підставі викладеного та керуючись ст.121 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважати неподаною та повернути позивачу.

Розяснити позивачу, що усунувши недоліки позовної заяви, вона має право повторно звернутися до суду в порядку, встановленому законом.

Копію даної ухвали надіслати позивачу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали апеляційної скарги.

Суддя : В.М. Світлицька