АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року

в справі за поданням державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві ШворакаБ.О., про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, стягувач: ОСОБА_3.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року державний виконавець Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі - РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві) Шворак Б.О., за погодженням начальника Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Колош О.Й., звернувся в суд із поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа до виконання ним зобов'язань, покладених виконавчим листом № 2-1635/15, виданим 04 червня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди, завданої внаслідок поширення завідомо неправдивої інформації в розмірі 120 000 грн., та сплаченого судового збору в розмірі 6 000 грн.

В обґрунтування подання державний виконавець посилався на те, що добровільно боржник вимоги ВДВС та виконавчого листа не виконує, ухиляється від виконання своїх зобов'язань.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року подання задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність всіх обставин, що мають істотне значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу районного суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, стягувача ОСОБА_3 та його представника, які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, у Печерському районному відділі Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві перебуває виконавче провадження № 49892943 з виконання зобов'язань, покладених виконавчим листом № 2-1635/15, виданим 04 червня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди, завданої внаслідок поширення завідомо неправдивої інформації в розмірі 120 000 грн., та сплаченого судового збору в розмірі 6 000 грн. (а.с.63).

Встановлено, що 29 січня 2016 року державним виконавцем Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Швораком Б.О. винесено постанову № № 49892943 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-1635/15.

Задовольняючи подання, районний суд виходив з того, що державним виконавцем вжиті усі можливі заходи примусового виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва згідно виконавчого провадження № 49892943, а також надані докази того, що боржник ухиляється від виконання вказаного рішення, щоб уникнути цивільно-правової відповідальності.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо.

Питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу ДВС за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби (ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України).

Місцезнаходження органу ДВС визначається з урахуванням положень ст. 93 ЦК України, а також даних, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника − фізичної особи або керівника боржника − юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Реалізація цих прав здійснюється шляхом звернення до суду в порядку ст. 377-1 ЦПК з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яка також визначає, що суб'єктом звернення до суду є державний виконавець.

З долучених до справи доказів убачається, що 11 квітня 2016 року та 26 жовтня 2016 року державним виконавцем Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Швораком Б.О. за адресою АДРЕСА_1 на ім'я боржника ОСОБА_1 були направлені вимоги про надання можливості державному виконавцю безперешкодно ввійти до кв. АДРЕСА_1 (а.с.32, 40-42).

Згідно Актів державного виконавця від 14 квітня 2016 року та від 01 листопада 2016 року встановлено, що виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1, доступ до приміщення не надано (а.с.48, 54).

Районний суд визнав доведеним невиконання ОСОБА_1 вимог державного виконавця щодо забезпечення безперешкодного доступу до належного йому житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1, а також без поважних причин неявки боржника на виклик державного виконавця.

Разом з тим, як убачається зі змісту долученого до апеляційної скарги договору купівлі-продажу від 31 січня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, продавець (ОСОБА_1.) передав, а покупець (ОСОБА_8.) прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 й сплатила за неї ціну, вказану у договорі (а.с.97).

Отже, власником жилого приміщення, в яке мав намір ввійти державний виконавець, не належить боржнику на праві власності з січня 2014 року.

В матеріалах справи містяться копії викликів від 21 жовтня 2016 року та від 02 грудня 2016 року, адресованих ОСОБА_1, про необхідність з'явитися до державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шворака Б.О. (а.с.37, 52).

Між тим, до справи не долучено доказів, які б свідчили про отримання поштових відправлень, адресованих боржнику.

Як убачається з матеріалів справи, виклики державного виконавця поверталися без вручення відповідальними працівниками УАППЗ «Укрпошта» з відміткою: за сплином терміну зберігання (а.с.23-31, 41).

А згідно наявної в справі копії паспорту ОСОБА_1, 21 січня 2014 року останній був знятий з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 (а.с.95-96).

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 згаданого Закону від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, у зв'язку з чим і здійснюється примусове виконання.

Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Між тим, долученими до справи доказами не доведено навмисне чи інше свідоме невиконання ОСОБА_1 рішення суду, що виключає необхідність його тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, остільки у справі відсутні докази отримання ним викликів до державного виконавця, а нерухоме майно, в яке державний виконавець намагався ввійти, ОСОБА_1 не належить.

При цьому, колегія суддів враховує й рішення ЄСПР від 11 липня 2013 року в справі «Хлистов проти Росії», відповідно до якого Європейський суд визнав доведеним порушення національною владою Росії п.п. 2 и 3 ст. 2 Протоколу № 4 ЄСПР статья 2 Протокола №4 к Конвенции, яка гарантує право кожному на свободу переміщення, включаючи право залишити любу країну й виїхати в країну за своїм вибором, в той час як втручання в право особи на виїзд із його країни не було «необхідним в демократичному суспільстві».

Окрім цього, районний суд обмежив виїзд боржника з вилученням паспортного документа, в той час як положення ЦПК України не містять норм про віднесення до юрисдикції судів розгляду питань щодо тимчасового затримання або вилучення паспорта та не передбачають процедуру розгляду таких питань судом.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПКсуд вирішує питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, а право вибору способу виконання такого обмеження належить органу, до компетенції якого входить питання забезпечення виїзду за межі України, тобто - Державної прикордонної служби України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали суду першої інстанції, як постановленої з порушенням норм матеріального й процесуального права, та постановлення по справі ухвали нового змісту про відмову в задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року скасувати.

Постановити по справі ухвалу нового змісту, якою у задоволенні подання державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шворака Б.О. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, стягувач: ОСОБА_3, - відмовити.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/64445/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3420/2017

Головуючий у суді першої інстанції: МоскаленкоК.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.