Справа № 361/4974/15-ц Головуючий у І інстанції Пухна О. М.
Провадження № 22-ц/780/87/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 21.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Лівінського С.В., Журби С.О.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»(надалі ПАТ «Укрсоцбанк» та /або Банк), звернулося до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного 14 серпня 2008 року договору відповідач отримав у Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», найменування якого змінено на ПАТ «Укрсоцбанк», кредит у сумі 17 535,00 доларів США зі сплатою 12,55 % річних та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 13 серпня 2015 року, а відповідач зобовязувався повернути кредит і сплачувати за його користування відсотки та комісійну винагороду в сумі та на умовах, що передбачені кредитним договором.

14 серпня 2008 року в якості забезпечення виконання зобовязання за договором між сторонами було укладено договір застави, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав позивачу у заставу транспортний засіб Mitsubishi, д.н.з. НОМЕР_1.

12 червня 2009 року між сторонами також укладено додаткову угоду № б/н про внесення змін до вказаного вище договору кредиту, якою відповідачу надано кредитні канікули. Додатковою угодою від 25 березня 2013 року змінено валюту кредитування та перераховано суму боргу у гривневий еквівалент. Проте відповідач ОСОБА_2 належним чином умови договору не виконує, у звязку з чим станом на 15 вересня 2014 року у відповідача утворилася заборгованість, яка становить 212 685 грн. 91 коп., що складається з: 173 363 грн. 36 коп. заборгованості за кредитом; 25 891 грн. 35 коп. заборгованості за відсотками; 5 067 грн. 30 коп. пені за несвоєчасне повернення кредиту; 2 559 грн. 47 коп. - пені за несвоєчасне повернення відсотків; 3 814 грн. 02 коп. розміру інфляційних витрат за кредитом; 1 990 грн. 41 коп. - розміру інфляційних витрат за відсотками.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість в сумі 212 685 грн. 91 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 126 грн. 86 коп.

Заочним рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідач не виконує взяті на себе договірні зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасної та у повному обсязі сплати усіх платежів за вказаним договором, допустив заборгованість у сумі 212 685 грн. 91 коп.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання у повному обсязі, а відповідач свої зобов'язання передбачені кредитним договором належним чином не виконав, в зв'язку з чим станом на 15 вересня 2014 року виникла заборгованість на загальну суму 212 685 грн. 91 коп., що складається з: 173 363 грн. 36 коп. заборгованості за кредитом; 25 891 грн. 35 коп. заборгованості за відсотками; 5 067 грн. 30 коп. пені за несвоєчасне повернення кредиту; 2 559 грн. 47 коп. - пені за несвоєчасне повернення відсотків; 3 814 грн. 02 коп. розміру інфляційних витрат за кредитом; 1 990 грн. 41 коп. - розміру інфляційних витрат за відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором (а.с. 4-5).

З урахуванням наведеного, оскільки відповідач належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, то суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову з підстав, передбачених ст. 526, 527, 530, 533, 610, 612, 629, 631, 1050, 1054 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в підтвердження позову надав суду лише ксерокопії документів (а.с.4-34) та на виконання ухвали суду 17 липня 2015 року своїм листом (а.с.42) надав завірені копії (а.с. 43 -72).

Відповідно до частини першої статті 60, частини третьої статті 10 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд у разі недостатності доказів відповідно до вимог частини четвертої статті 10, частини першої статті 31, частини першої статті 137 ЦПК України повинен вжити заходів та сприяти сторонам у здійсненні їх прав для всебічного й повного з'ясування обставин справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року "Про судове рішення" відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Статтею 64 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Згідно зі ст. 138 ЦПК України оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подала, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Колегією суддів установлено, що звертаючись до суду з позовом Банком надано лише копії документів. Крім того, з матеріалів справи вбачається що відповідач належним чином не повідомлений про час та місце розгляду справи.

Згідно з правилами ч. ч. 1, 4, 9 ст. 74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання. Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

У зв'язку із вищевикладеним розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 129 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, не можна вважати, що суд першої інстанції дотримався вимог щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. ст. 74 -76 ЦПК України, чим, окрім іншого, порушено і вимоги ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Відповідно до вимог ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України суд може здійснити заочний розгляд справи лише у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними. Таким чином колегія суддів вважає, суд першої інстанції в порушення вимог ч.5, ч.9 ст.74, ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України безпідставно здійснив заочний розгляд справи, чим позбавив відповідача права прийняти участь у розгляді позову, надати свої заперечення та докази. Окрім того судом першої інстанції були порушені вимоги ст. 232 ЦПК України щодо з'ясування поважності причин неявки відповідача у судове засідання, а також безпідставно відмовлено у дослідженні заявлених відповідачем доказів (заява про сплив позовної давності), що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Таким чином, ухвалене судом першої інстанції заочне рішення суперечить положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України, відповідно до якої заочне рішення може бути ухвалене судом у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції, у порушення вимог статей 57, 60, 62, 64 ЦПК України, не дав оцінки вищенаведеним обставинам та наданим доказам. Отже, місцевим судом в цій частині не зясовано всі фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, та не надано їм оцінки.

Крім того, колегія суддів також критично відноситься до наданих доказів представником позивача, оскільки останньому колегією суддів було запропоновано надати оригінали документі, як в судовому засідання так і листом від 21.01.2017 року та попереджено, що у випадку не виконання вказаних вимог справа буде розглянуто за наявними у справі доказами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, осокільки Банком не доведено в суді ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог і заперечень, рішення суду першої інстанції є незаконним, в звязку з чим підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2015 року скасувати та ухвалити по справі в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: