У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Демяносова М.В., МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Перша вінницька державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його брат ОСОБА_6

18 листопада 2014 року позивач звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак йому стало відомо про існування заповіту, за яким ОСОБА_6 07 лютого 2013 року заповів своє майно ОСОБА_5

Вказував, що ОСОБА_6 протягом останніх декількох років до моменту смерті проживав у квартирі АДРЕСА_1 один, часто хворів та через стійкий розлад здоров'я не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, не впізнавав близьких, тому просив визнати заповіт, складений 07 лютого 2013 року, посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрований за реєстровим № 8-153 недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 11 січня 2017 року, позов задоволено. Визнано недійсним заповіт, складений 07 лютого 2013 року ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрований за реєстровим № 8-153. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, за життя брат ОСОБА_4 − ОСОБА_6 був власником квартири АДРЕСА_1.

07 лютого 2013 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрований за реєстровим № 8-153, відповідно до якого ОСОБА_6 на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

18 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У п. п. 17, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

За ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з постановою Верховного суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, висновки якого є обов'язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 05 лютого 2016 року № 67, складеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_6 на час складання заповіту від 07 лютого 2013 року страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу з когнітивними порушеннями і вираженими розладами особистості. За своїм психічним станом на час складання заповіту від 07 лютого 2013 року ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Таким чином, проведеною у справі експертизою зроблено висновок про абсолютну та беззаперечну неспроможність ОСОБА_6 у момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів погоджується з висновками судів, що висновок судово-психіатричного експерта від 05 лютого 2016 року № 67 складений експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи є належним та допустимим доказом.

Посилання відповідача на висновок фахівця ОСОБА_7 від 28 листопада 2016 року № 18, згідно з яким висновок судово-психіатричного експерта від 05 лютого 2016 року № 67 складений з істотними порушеннями є безпідставним, так як зазначена судово-психіатрична експертиза проведена відповідно до ухвали суду, належними особами, які попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а наведені відповідачем заперечення на даний висновок обґрунтовано судом першої інстанції не взято до уваги, оскільки сам висновок не містить висновку щодо стану психічного здоров'я ОСОБА_6 на час складання заповіту, а є рецензією на висновок судово-психіатричної експертизи. Разом з тим доказів про наділення ОСОБА_7 такими повноваженнями матеріали справи не містять.

Доводи відповідача про порушення апеляційним судом норм процесуального права спростовуються матеріалами справи, оскільки про розгляд справи 11 січня 2017 року ОСОБА_5 був повідомлений завчасно (а. с. 4, т. 2), і міг реалізувати право на правову допомогу, так як уклав угоду з юридичною особою - адвокатською компанією (а. с. 8, т. 2).

Суд обґрунтовано задовольнили позов. Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Демяносов М.В. МаляренкоА.В.