Номер провадження 2/754/1574/17
РІШЕННЯ

Іменем України

04 травня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

за участі секретаря - Ленській Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єлісєєва Ольга Анатоліївна, про визнання правочинів недійсними, застосування наслідків недійсності, зобов"язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 05.06.1999р. по теперішній час перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 Зазначає, що йому стало відомо, що 01 грудня 2014р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США і зобов'язалась повернути їх позикодавцю (ОСОБА_2.) до 01 березня 2015р. Даний договір позики виходить за межі дрібного побутового, предмет даного договору необхідно віднести до цінного майна, оскільки сума позики та розмір встановленої договором відповідальності за несвоєчасне повернення суми позики є значними відносно доходів їх подружжя. Для укладення вказаного договору позики необхідно було попередньо отримати письмову згоду чоловіка позичальника, тобто, згоду позивача, однак цього зроблено не було. Тому, позивач вважає, що договір позики від 01.12.2014р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є недійсним тому що укладений без згоди позивача.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування зазначає, що 01 грудня 2014р. між ним та ОСОБА_3 (надалі - боржник) було укладено договір позики, відповідно до умов якого боржник отримав грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США і зобов'язався повернути їх не пізніше 01 березня 2015 року. Згідно п.11 договору боржник зобов'язався не відчужувати будь-яким способом без письмової згоди позикодавця будь-яке належне йому нерухоме та рухоме майно до моменту повного погашення заборгованості по договору позики. У встановлений договором позики строк боржник свої зобов"язання не виконав. Позивач зазначає, що йому стало відомо, що 26 лютого 2015р. боржник через договори дарування переоформила на ім'я свого сина ОСОБА_5 та дочки ОСОБА_4 право власності на домоволодіння та 4 земельні ділянки, належні йому на час укладення договору позики. Так, 26.02.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. були посвідчені наступні договори дарування:

1.за реєстровим №142 договір дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по ? частині кожному домоволодіння площею 1130,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, яке належало ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 02.12.2009 року.

2.за реєстровим № 144 довір дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по ? частині кожному земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 лютого 2015 року.

3.за реєстровим № 146 догові дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1095 га, кадастровий номер якої НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 лютого 2015 року.

4.за реєстровим №137 договір дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер якої НОМЕР_4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 січня 2006 року.

5.за реєстровий №139 договір дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0474 га, кадастровий номер якої НОМЕР_5, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 січня 2006 року.

Позивач вважає, що вказані правочини є недійсними, оскільки укладені без наміру створення правових наслідків, а лише з метою приховати майно від кредитора та уникнути цивільно-правової відповідальності та звернення стягнення на майно. Дії відповідачки ОСОБА_3 були направлені на фіктивний перехід права власності на домоволодіння та земельні ділянки від неї до її сина та дочки з метою приховання майна від позивача як кредитора.

В зв'язку із наведеним, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати недійсними вищевказані договори дарування, застосувати наслідки недійсності правочинів. Також, позивач просив зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єлісєєвої Ольги Анатоліївни скасувати записи про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: за №8878928 та №8878987, здійснені 26.02.2015 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19657050 від 26.02.2015 року; за №8879385 та №8879403, здійснені 26.02.2015 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19659121 від 26.02.2015 року; за №8877719, здійснений 26.02.2015 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19655480 від 26.02.2015 року; за №8876361 здійснений 26.02.2015 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19653023 від 26.02.2015 року; за №8876755, здійснений 26.02.2015 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19653941 від 26.02.2015 року; та зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єлісєєву Ольгу Анатоліївну (АДРЕСА_1) зареєструвати право власності на: домоволодіння загальною площею 1130,8 кв.м., житловою площею 254,6 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2; земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер якої: НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3; земельну ділянку площею 0,1095 га, кадастровий номер якої: НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3; земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер якої: НОМЕР_4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3; земельну ділянку площею 0,0474 га, кадастровий номер якої: НОМЕР_5, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_4).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. В наданій суду заяві (клопотанні) просив суд розглядати справу за його відсутності за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, його представником - ОСОБА_9 надано клопотання про розгляд справи за її відсутності за наявними у справі матеріалами та письмовими поясненнями.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку. В наданих суду письмових поясненнях просила суд відмовити в задоволенні первісного та зустрічного позовів, а також провести розгляд справи за її відсутності.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єлісєєва О.А. в судове засідання не з'явилась, в наданій суду заяві просила суд розглянути справу без її присутності у зв'язку із виробничою завантаженістю. В рішенні покладається на розсуд суду.

Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що 01 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець - ОСОБА_2 передав у власність позичальнику - ОСОБА_3, а позичальник прийняла у власність грошові кошти в сумі 100 000 доларів США та зобов'язалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів не пізніше ніж через чотири місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 01.03.2015 року.

Відповідно до свідоцтва про одруження 05.06.1999р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3. перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.06.1999 року.

В позовній заяві позивач посилається на відсутність його письмової згоди на укладення його дружиною договору позики, в зв'язку із чим вважає що даний договір має бути визнаний недійсним.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1-4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Протягом судового розгляду стороною позивача за первісним позовом не було надано будь-яких конкретних правових доказів на підтвердження того, що отримані ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики були витрачені в інтересах сім'ї, в зв'язку з чим спірний договір не породжує для позивача ОСОБА_1 ніяких обов'язків і за зобов'язаннями ОСОБА_3 за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя Бей - ОСОБА_1, а за її зобов'язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно ОСОБА_3 і на частку у праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1, яка виділена їй в натурі.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підставі для визнання договору позики недійсним у зв'язку з відсутністю згоди на його укладення чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_1, враховуючи що чинним законодавством отримання такої згоди в даному випадку не передбачено.

Щодо вимог позивача ОСОБА_2 за зустрічним позовом, то суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Згідно п.11 договору позики від 01 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, позичальник зберігає за собою право володіти, користуватися і розпоряджатися власним рухомим та нерухомим майном на умовах погоджених з позикодавцем. Позичальник зобов'язується не відчужувати будь яким способом без письмової згоди позикодавця будь-яке належне йому нерухоме та рухоме майно до моменту повного погашення заборгованості по даному договору.

26 лютого 2015р. ОСОБА_3 шляхом укладення договорів дарування переоформила на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності на домоволодіння та 4 земельні ділянки, належні їй на час укладення договору позики. Так, 26.02.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. були посвідчені наступні договори дарування:

-за реєстровим №142 договір дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по ? частині кожному домоволодіння площею 1130,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, яке належало ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 02.12.2009 року.

-за реєстровим № 144 довір дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по ? частині кожному земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 лютого 2015 року.

-за реєстровим № 146 догові дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1095 га, кадастровий номер якої НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 лютого 2015 року.

-за реєстровим №137 договір дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер якої НОМЕР_4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 січня 2006 року.

-за реєстровий №139 договір дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0474 га, кадастровий номер якої НОМЕР_5, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 січня 2006 року.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Позивач зазначає, що відповідачка ОСОБА_3 не мала наміру створити правові наслідки у вигляді зміни власника, оскільки нею не здійснено жодних дій, які б свідчили про такий намір, дії відповідачки була спрямовані на фіктивний перехід права власності на домоволодіння та земельні ділянки від неї до її обдаровуваних з метою приховання майна від позивача як кредитора, уникнення відповідальності та звернення стягнення на майно.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Як зазначено в 4, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Враховуючи наведене, суд вважає що вимоги зустрічної позовної заяви в частині визнання недійсними договорів дарування підлягають задоволенню, враховуючи що протягом судового розгляду знайшов своє підтвердження факт відсутності у сторін відповідного наміру на створення реальних правових наслідків в зв'язку із укладеннях вказаних договорів. Разом з тим суд відмовляє у застосуванні наслідків недійсності правочинів, оскільки сторонами не було вчинено будь-яких дій на виконання правочинів та настання відповідних наслідків.

Вимога позову в частині зобов'язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єлісєєвої О.А. вчинити дії не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1-4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Протягом судового розгляду стороною позивача за зустрічним позовом не було доведено порушення, не визнання або оспорювання приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А. прав, свобод чи інтересів позивача ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 15, 30, 88, 179, 209, 212, 218, 224 ЦПК України суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єлісєєва Ольга Анатоліївна, про визнання правочинів недійсними, застосування наслідків недійсності - задовольнити частково.

Визнати недійсними договір дарування домоволодіння загальною площею 1130,8 кв.м., житловою площею 254,6 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4, який 26.02.2015 року посвідчений Єлісєєвою O.A. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (запис у реєстрі №142); договір даруванні земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер якої: НОМЕР_2, яка розташовані за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4, який 26.02.2015 року посвідчений Єлісєєвою O.A. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (запис у реєстрі №144); договір дарування земельної ділянки площею 0,1095 га, кадастровий номер якої: НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який 26.02.2015 року посвідчений Єлісєєвою O.A. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (запис у реєстрі №146); договір дарування земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер якої: НОМЕР_4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який 26.02.2015 року посвідчений Єлісєєвою O.A. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (запис у реєстрі №137); договір дарування земельної ділянки площею 0,0474 га, кадастровий номер якої: НОМЕР_5, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який 26.02.2015 року посвідчений Єлісєєвою O.A. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (запис у реєстрі №139).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: