Справа № 487/4822/15-ц
Провадження № 2/487/22/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2017 року

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:головуючого- судді Павлової Ж.П.,секретаря Табунщик К.С., за участю позивачки ОСОБА_1,представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки та по зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В

25.06.2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні права власності. В позові вона вказала, що є власником житлового будинку №4/1 по вул. 3 Ялтинська, який їй належить на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.01.2009 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради.Житловий будинок розташований на земельній ділянці,загальною площею 0,0682 га.

18.01.2012 року вона отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідачка ОСОБА_4 є власником житлового будинку , розташованого за адресою вул. 3 Ялтинська,4 в м.Миколаєві на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом , виданого 09.03.2010 року. Земельна ділянка, на якій розташований її житловий будинок не приватизована. Починаючи з 2010 року між нею та відповідачкою постійно виникають спори з приводу користування земельною ділянкою, яка їй належить. В 2013 році позивачка відновила на земельній ділянці , яка їй належить паркан, який відмежовував її земельну ділянку, та земельну ділянку, якою користується відповідачка. Але, 13.08.2014 року відповідачка ОСОБА_4 самовільно пошкодила її вхідну хвіртку та зруйнувала вищезазначений паркан. Посилаючись на положення ст. 316-317.319,321,373 ЦК України позивачка просила усунути перешкоди у здійсненні її права власності на земельну ділянку, зобов*язавши ОСОБА_4 відновити зруйнований паркан , який був раніше встановлений на межі спірних земельних ділянок.

28.10.2015 року відповідачка ОСОБА_4 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій посилалась на те , що позивачу ОСОБА_1 відповідно до проекту землеустрою відведено у власність земельну ділянку, площею 682 кв.м, у тому числі 134 кв.м під капітальною забудовою, 543 кв.м під прибудинковою територією,5 кв.м. під тимчасовою забудовою , а на частину земельної ділянки у 26 кв.м встановлено обмеження використання згідно КООВЗД з правом проходу та проїзду на велосипеді. Але ОСОБА_5 продовжує чинити їй перешкоди у користуванні своїм будинком, шляхом встановлення огорожі. Посилаючись на те, що обмеження , яке встановлено відповідно до рішення Миколаївської міської ради №10/34 від 20.10.11р. є не що інакше як сервітут ОСОБА_4 просила усунути перешкоди в користуванні її власністю, шляхом заборони ОСОБА_1

встановлювати паркани та будь-які інші загороджуючі та відгороджуючі конструкції на частині земельної ділянки у 26 кв.м між будинком №4 та №4/1 по вул. 4 Ялтинська в м.Миколаєві, на якій встановлено сервітут.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. В задоволені зустрічного позову просили відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, зустрічні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Вислухавши пояснення представників сторін, покази експерта та дослідивши висновок судової будівельно-технічної експертизи , матеріали інвентаризаційної справи №27770 та матеріали цивільної справи ,суд приходить до наступного.

У відповідності до вимог статті 3 ЦПК України , кожна особа має право в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів.

За статтею 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно статті 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог статті 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1М є власником житлового будинку №4/1 по вул. 3 Ялтинська, який їй належить на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.01.2009 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради. Житловий

будинок розташований на земельній ділянці,загальною площею 0,0682 га. 18.01.2012 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідачка ОСОБА_4 є власником житлового будинку , розташованого за адресою вул. 3 Ялтинська,4 в м.Миколаєві на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом , виданого 09.03.2010 року. Земельна ділянка, на якій розташований її житловий будинок не приватизована, є самозахваченою. Згідно даних геодезичної зйомки фактична площа земельної ділянки №4 складає 690 кв.м. На обидві земельні ділянки №4 та №4/1 по вул. 3 Ялтинській існує один вхід через металеву хвіртку, шириною 1,5 м, яка знаходиться в загальному користуванні власників зазначених домоволодінь.

Відповідно до рішення Миколаївської міської ради №10/34 від 20.10.11р. затверджено проект землеустрою, відповідно до якого ОСОБА_1 відведено у власність земельну ділянку, площею 682 кв.м,для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. 3 Ялтинська,4/1 , у тому числі 134 кв.м під капітальною забудовою, 543 кв.м під прибудинковою територією,5 кв.м. під тимчасовою забудовою , а на частину земельної ділянки у 26 кв.м встановлено обмеження з використання згідно КООВЗД з правом проходу та проїзду на велосипеді.

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи на житлові будинки №4 та №4/1 станом на 23.03.1992 р. та на 18.06.2009р. фізична границя між спірними земельними ділянками відсутня. На момент експертного дослідження на межі суміжного землекористування між земельними ділянками в фасадній частині є залишки фізичної огорожі, а саме цегляний цоколь розміром 0,3х0,15х0,13 , оштукатурений цементним розчином з встановленими металевими стовпами висотою 1,85 м в кількості 4 шт.і проходить від фасадної межі до правого нижнього кута житлового будинку , літ.А-1,а, який знаходиться у користуванні ОСОБА_4 та перегороджує єдиний вхід на земельні ділянки 4 та №4/1 по вул. 3 Ялтинська.

Таким чином судом встановлено, що за даними матеріалів архівної інвентаризаційної справи МБТІ внутрішня огорожа у фасадній частині між спірними земельними ділянками відсутня, ОСОБА_1 влаштувала її самостійно, без відповідних дозволів та без наявності встановленої в законному порядку межі між домоволодіннями. За такого позовні вимоги ОСОБА_6 є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Що стосується зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 , суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно зі ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його

встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини 1-3 ст. 403 ЦК України).

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (ч.ч.1, 2 ст.404 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.

Статтею 100 ЗК України ( чинній на час прийняття рішення Миколаївської міської ради від 20.10.2011р.№10/34) визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державнійреєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

З аналізу наведених положень закону, зокрема ст. ст. 401, 402 ЦК України випливає, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.

Між тим, представник відповідача не надав суду належних та допустимих доказів встановлення сервітуту на спірній земельній ділянці, яка належить позивачці.

Таким чином, відсутні підстави для встановлення заборони ОСОБА_1 встановлювати паркани та будь-які інші загорожуючі та відгорожуючі конструкції на частині земельної ділянки у 26 кв.м між будинками №4 та №4/1 по вул. 3 Ялтинській з тих підстав,на які вказує відповідач .

За таких підстав зустрічні позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10,60,212,213,215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки відмовити.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Рішення набуває законної сили через 10 днів після його проголошення. Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в порядку визначеної ст.294 ,ст.295 ЦПК України.

СУДДЯ Ж.П.ПАВЛОВА