У х в а л а

8 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року, клопотання про поновлення строку подання зави про перегляд судових рішень, клопотання про зупинення виконання судових рішень у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: фізична особа - підприємець ОСОБА_7, фізична особа - підприємець ОСОБА_8, про поділ спільно набутого майна, визнання договору дарування удаваним та позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_7, фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на 2/3 частини транспортних засобів, стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

Соснівський районний суд м. Черкаси рішенням від 12 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково, ухвалив визнати:

- за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (за кожним окремо) право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_3, вартістю 1 млн 5 тис. 974 грн, та на Ѕ частину земельної ділянки за цією ж адресою площею 510 кв. м, вартістю 367 тис. 200 грн;

- за ОСОБА_4 право власності на: відповідне майно домашнього вжитку загальною вартістю 30 тис. 900 грн; автомобіль BMW X3 (2011) вартістю 473 тис. 851 грн 88 коп.; суму вкладу 12 тис. доларів США на депозитному рахунку Публічного акціонерного товариства «Дельтабанк» на ім'я ОСОБА_5 та суму нарахованих відсотків 828 доларів США 50 центів відповідно до депозитного договору від 20 лютого 2013 року, а всього на суму 12 тис. 828 доларів США 50 центів, що еквівалентно 119 тис. 176 грн 76 коп.; суму вкладу 55 тис. грн на депозитному рахунку ПАТ «Дельтабанк» на ім'я ОСОБА_5 та суму нарахованих відсотків відповідно до депозитного договору від 20 лютого 2013 року, а всього на суму 64 тис. 820 грн 11 коп.;

- за ОСОБА_5 право власності на: автомобіль РЕНО МАГНУМ 440 силовий тягач Е (2000), вартістю 110 тис. 618 грн 18 коп.; автомобіль МАН 18.224 фургон ізотермічний (1999) вартістю 142 тис. 191 грн 62 коп.; автомобіль FRUEHAUF SREM 34C1 вартістю 65 тис. 624 грн 60 коп.; автомобіль ЗИЛ 494801 (1990) вартістю 24 тис. 420 грн; причіп ПМЗ 81011 (1993) вартістю 3 тис. 500 грн, а всього на суму 346 тис. 354 грн 40 коп.; 1/3 частину нежитлового приміщення у АДРЕСА_1 вартістю 272 тис. 447 грн.

Суд стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 204 тис. 574 грн 83 коп. грошової компенсації та 4 тис. 30 грн судових витрат, а всього 208 тис. 605 грн 23 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 та позовних вимог ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_8 суд відмовив.

Апеляційний суд Черкаської області 5 січня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання удаваним договору дарування квартири АДРЕСА_2 та застосування наслідків удаваного правочину, а також щодо поділу спільного майна подружжя, що використовується у здійсненні підприємницької діяльності, та ухвалив у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 у цій частині задовольнив, визнав удаваним договір дарування зазначеної квартири від 12 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, та ухвалив включити цю квартиру до спільного майна подружжя при його поділі. Визнав за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину зазначеної квартири. Стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 51 тис. 907 грн грошової компенсації за половину вартості внесеного ОСОБА_5 майна до статутного капіталу ТОВ «Тадена» та половину частки майна ТОВ «Тадена», придбаного за рахунок спільних коштів подружжя.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності за кожною зі сторін по Ѕ частині житлового будинку з надвірними спорудами та по Ѕ частині земельної ділянки, які знаходяться у АДРЕСА_3, визнання за ОСОБА_4 права власності на автомобіль BMW X3 (2011) суд залишив без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на автомобіль РЕНО МАГНУМ 440 силовий тягач Е (2000), вартістю 110 тис. 618 грн 18 коп.; автомобіль МАН 18.224 фургон ізотермічний (1999) вартістю 142 тис. 191 грн 62 коп.; автомобіль FRUEHAUF SREM 34C1 вартістю 65 тис. 624 грн 60 коп.; автомобіль ЗИЛ 494801 (1990) вартістю 24 тис. 420 грн; причіп ПМЗ 81011 (1993) вартістю 3 тис. 500 грн, а всього на суму 346 тис. 354 грн 40 коп., а також у частині поділу коштів на депозитних рахунках та стягнення судових витрат апеляційний суд залишив без змін.

Змінив розмір грошової компенсації та стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 79 тис. 198 грн 74 коп.

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_8 апеляційний суд відхилив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 30 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнила частково. Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 5 січня 2016 року в частині задоволення позовних вимог щодо визнання удаваним договору дарування квартири АДРЕСА_2, укладеного 12 червня 2012 року, з визнанням за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину цієї квартири як на частку у спільній сумісній власності подружжя скасував і залишив у силі рішення суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Черкаської області від 5 січня 2016 року суд касаційної інстанції залишив без змін.

11 липня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року в частині вирішення питання щодо визнання удаваним договору дарування від 12 червня 2012 року з передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, зокрема статті 20, частини третьої статті 21 ЦПК України; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня і 24 липня 2013 року, 24 грудня 2014 року, 21 жовтня 2015 року, 14 січня і 9 листопада 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказану норму матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду зазначеного судового рішення, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали цього ж суду від 7 жовтня 2015 року, 6 квітня 2016 року, 15 березня і 17 травня 2017 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми процесуального права.

На підтвердження підстави перегляду зазначеного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року, 7 вересня 2016 року і постанову Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 3 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Водночас заявниця просить поновити строк подання зазначеної заяви, посилаючись на поважну причину його пропуску, зокрема на несвоєчасне направлення сторонам у справі ухвали суду касаційної інстанції і отримання її лише 27 червня 2017 року.

Обговоривши це клопотання, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що воно підлягає задоволенню, оскільки причина пропуску строку подання заяви є поважною.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 30 листопада 2016 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, скасувавши у відповідній частині рішення апеляційного суду, погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання удаваним договору дарування квартири АДРЕСА_2 із визнанням за ОСОБА_4 права власності на частину квартири, оскільки позивачка не довела належними та допустимими доказами укладення сторонами договору дарування для приховання іншого правочину (який вони насправді вчинили).

При цьому суд касаційної інстанції, залишивши у відповідній частині рішення апеляційного суду без змін, погодився з його висновком про поділ майна подружжя з виплатою грошової компенсації з огляду на те, що спірне майно належить подружжю ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, оскільки придбане в період шлюбу за спільної участі подружжя коштами (або працею) в набутті цього майна.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалах від 22 травня і 24 липня 2013 року, 9 листопада 2016 року суд касаційної інстанції, направивши справи на новий розгляд до судів першої інстанції, указав на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справ;

- в ухвалі від 24 грудня 2014 року суд касаційної інстанції (оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності) залишив без змін судові рішення й погодився з висновками судів про наявність правових підстав для визнання договору дарування квартири удаваним, оскільки укладений договір дарування мав на меті приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна в період перебування сторін у шлюбі;

- в ухвалі від 21 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін рішення апеляційного суду, погодився з його висновком про те, що умови відповідної угоди від 1 грудня 2011 року передбачають утримання грошових коштів від переданої за вчиненим правочином суми, натомість юридичний зміст договору дарування визначає його безгрошовість, а тому наявні правові підстави для визнання спірного договору дарування удаваним;

- в ухвалі від 14 січня 2016 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для визнання спірного договору дарування удаваним, оскільки сама дарувальниця визнала, що цей договір був укладений для зменшення витрат на його оформлення, ціна договору та передача коштів за частину будинку була обумовлена сторонами, тобто фактично між нею та відповідачем укладався договір купівлі-продажу.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року і 7 вересня 2016 року, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеним висновкам.

Надана заявницею постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 3 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може слугувати підтвердженням невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм процесуального права, оскільки ця постанова не є судовим рішенням у розумінні пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Крім зазначеного, у поданій заяві ОСОБА_4 порушує питання про перегляд судових рішень на підставі пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України - порушення судом касаційної інстанції встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, указуючи на недопустимість повторної участі судді-доповідача в розгляді справи в суді касаційної інстанції відповідно до положень частини третьої статті 21 цього Кодексу.

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 20 ЦПК України суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо: під час попереднього вирішення цієї справи він брав участь у процесі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, секретар судового засідання; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі; якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений частиною третьою статті 111 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 21 ЦПК України визначено, що суддя, який брав участь у перегляді справи в суді касаційної інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в суді першої чи апеляційної інстанції, у перегляді справи Верховним Судом України, а також у новому її розгляді після скасування рішення або ухвали суду касаційної інстанції.

Установлено, що ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року, якою цивільну справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, не скасовувалась.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року, 15 березня і 17 травня 2017 року суд касаційної інстанції задовольнив заяви відповідних суддів цього суду про самовідвід.

Отже, порівняння наведених судових рішень та ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції неоднаково застосував одні й ті самі норми процесуального права при оскарженні судового рішення, яке прийнято з порушенням встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Таким чином, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Таким чином, відсутні й правові підстави для зупинення виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 березня 2014 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 5 січня 2016 року.

Керуючись частиною четвертою статті 356, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку для подання заяви про перегляд судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк для подання заяви про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: фізична особа - підприємець ОСОБА_7, фізична особа - підприємець ОСОБА_8, про поділ спільно набутого майна, визнання договору дарування удаваним та позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_7, фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на 2/3 частини транспортних засобів, стягнення грошових коштів за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року відмовити.

Клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 березня 2014 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 5 січня 2016 року залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко