Справа № 591/90/17
Провадження № 2/591/897/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

при секретарі Кальченко М.В.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на половину квартири як спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

05 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що з осені 1991 року перебуває в фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2, весь цей час вони спільно проживають за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Даний факт встановлено рішенням Копаківського районного суду м. Суми від 03 серпня 2016 року. Позивач вказує, що 04 червня 1999 року на підставі договору купівлі-продажу за рахунок сімейних заощаджень, які сформовано від плодів спільної праці, сторонами було придбано трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Позивач вказує, що при укладенні договору купівлі-продажу на вказану квартиру через відсутність реєстрації шлюбу не були враховані права позивача, як співвласника на цю квартиру. Тому просить суд визнати за нею право власності на ? частину квартиру за адресою: АДРЕСА_1 без виділення частки в натурі.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила задовольнити. Додатково пояснила, що квартира куплена за спільні кошти, оскільки вона весь час працювала приватним підприємцем на ринку.

Відповідач в судове засідання не зявився жодного, поштовим звязком від відповідача надходили надруковані на компютерній техніці заяви про розгляд справи у його відсутність, в яких він позовні вимоги визнав.

Суд, вислухавши позивача, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Захист порушеного права здійснюється на підставі ч. 1 ст. 15, ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, згідно яких кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми 03 серпня 2016 року встановлено факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу з початку сумісного проживання з 20.09.1991 року (а.с.55).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом СМНО ОСОБА_4 04 червня 1999 року, ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.34).

Позивач ОСОБА_1 наполягала на тому, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 придбана за їх спільні кошти з відповідачем ОСОБА_2

На підтвердження вказаного надала суду довідку Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради про те, що починаючи з 18 серпня 1992 року вона була зареєстрована фізичною особою-підприємцем (а.с.79).

Суду позивач пояснила, що саме вона весь час працювала на ринку, заробляла кошти для сімї, за які придбали вказану спірну квартиру, і що саме вона займалась пошуком даної квартири та оформленням її купівлі.

Будь-яких належних та достовірних доказів того, що спірна квартира придбана за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та в результаті їх спільної праці, ОСОБА_1 суду не надала.

При цьому позивач не надала суду зрозумілих пояснень, чому під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири квартира була оформлена на єдиного власника відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання жодного разу особисто не зявився, представника для представництва своїх інтересів до суду не направив. Лише поштовим звязком від відповідача надходили надруковані на компютерній техніці заяви про розгляд справи у його відсутність, в яких він позовні вимоги визнав.

Пунктом 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявних для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Однак суд критично ставиться до заяв, виготовлених на компютері та роздрукованих на принтері, які надіслані поштою від імені відповідача ОСОБА_2 та ставить під сумнів волевиявлення відповідача в частині визнання позовних вимог.

Такі обґрунтовані сумніви щодо дійсного волевиявлення відповідача виникли у суду з наступних підстав.

По-перше, в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 сама пояснила, що відповідач ОСОБА_2 не хоче добровільно в позасудовому порядку переоформлювати квартиру на позивачку, або укладати з нею угоди (купівля-продаж, дарування, тощо), так як боїться, що вона його покине.

По-друге, з рішення Ковпаківського районного суду м. Суми 03 серпня 2016 року вбачається, що у ОСОБА_2 існують проблеми зі здоровям, на сьогоднішній день він майже не ходить і майже нічого не бачить (а.с.55), тому у суду взагалі є сумніви, що відповідач на даний час спроможний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а іншого позивачем не доведено.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року (тобто до набрання чинності СК України) і регулюються нормами Кодексу про шлюб та сімю України, Цивільного кодексу та Закону України «Про власність», які діяли на час придбання спірної квартири у 1999 році.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що спірна квартира була набута до 1 січня 2004 року (у 1999 році) та оформлена на відповідача ОСОБА_2

В цей час сторони проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі.

Однак та обставина, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці - не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, і не була доведена позивачем належними доказами.

Сам факт спільного проживання сторін не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимогами і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спорту на власний розсуд.

Згідно зі 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідна до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які місять інформацію щодо предмету доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки в судовому засіданні стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, що спірна квартира була придбана у 1999 році внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2, їх спільних або індивідуальних трудових зусиль, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову про визнання права власності на половину квартири як спільного майна подружжя.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на половину квартири як спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення, мають право оскаржити рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено в пятиденний строк з дня закінчення розгляду справи.

Суддя Зарічного районного суду м. Суми Г.В.Кривцова