Справа № 274/5427/16-ц
Провадження № 2/0274/319/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.03.2017 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого-судді Щербака Д.С., за участю секретаря Поступайло Х.О., позивача ОСОБА_1, представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_5, Об'єднаня співвласників багатоквартирного будинку «Сузіря-3-5» про виселення,-

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся позивач ОСОБА_1 з позовом про виселення відповідача - ОСОБА_3, вселення позивача, стягнення моральної шкоди. До постановлення ухвали про відкриття провадження у справі позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог та позовну заяву в новій редакції, згідно якої він просить виселити відповідача.

Свої вимоги мотивує тим, що з 23.03.2007р. зареєстрований та періодично проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі квартира). У вказаній квартирі позивач поселився з дозволу свого дядька ОСОБА_5, який був наймачем цього житла. У жовтні 2016р. позивач, повернувшись з чергового відрядження, не зміг потрапити до вказаної квартири, оскільки відповідач його не впустила, заявивши, що вона є новим власник житла. Вважаючи свої права на користування вказаною квартирою порушеними, позивач звернувся за їх захистом до суду.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали.

Відповідач проти позову заперечила, вказавши, що за договором купівлі-продажу набула у власність вказану квартиру, з позивачем будь-яких договорів на користування житлом не укладала. ОСОБА_3 того, згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17.01.2017р. позивача визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 61 по вул. Є.Старікова, 3 у м. Бердичеві Житомирської області.

Розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Позивач з 23.03.2007р. мав зареєстроване місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою ОСББ «Сузір?я-3-5» від 19.10.2016 р. № 50 та витягом з паспорта (арк.5,6).

Зі слів позивача, він періодично проживав за місцем реєстрації з дозволу свого дядька - ОСОБА_5, який був наймачем цього житла, допомагав дядькові у сплаті комунальних послуг.

Повернувшись до вказаної квартири у жовтні 2016р. з чергового відрядження, позивач не зміг потрапити до житла, оскільки його не впустили відповідач та гр.ОСОБА_6, які перебували на той час у квартирі та повідомили про її відчуження дядьком.

На думку позивача, укладання будь-яких договорів відчуження вказаної квартири дядьком було неможливим, так як це житло неприватизоване, а вселення відповідача у квартиру є незаконним, так як здійснене без ордера, нотаріально завіреного договору з наймачем.

Проте, це суперечить іншим матеріалам справи.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2016р., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстраційним № 1568, ОСОБА_5 передав (продав) у власність відповідачу вказану квартиру.

При укладанні даного договору нотаріусом здійснено перевірку належності продавцю відчужуваного майна, про що зазначено у п.1.1 договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивачем не надано доказів на спростування доказів дійсності вказаного договору купівлі-продажу.

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу квартири 07.10.2016р. приватним нотаріусом, який має функції реєстратора, здійснено реєстрацію права власності на вказану квартиру за відповідачем, що підтверджується інформаційною довідкою від 11.10.2016р. № 70209503 та інформаційною довідкою від 13.02.2017р. № 80164289 (арк.44-46, ).

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Таким чином, відповідач, у відповідності до вимог закону, набула право власності на зазначену квартиру.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про правомірність проживання відповідача у вказаній квартирі.

Згідно п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Позивач визначає як правову підставу виселення відповідача ст.109 ЖК УРСР.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Проте, позивачем не вказано з яких підстав відповідач має бути виселена з належної їй квартири.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Щодо порушення житлових прав позивача суд враховує, що згідно заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17.01.2017р. у справі № 274/5735/16-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, встановлено, що ОСОБА_1, позивач по даній справі, тривалий час не проживає за місцем реєстрації, не приймає участі у сплаті комунальних послуг, у родинних відносинах з ОСОБА_7 не перебуває, будь-яких договорів щодо надання йому права користування житлом сторонами не укладалось. Оскільки право власності родича ОСОБА_1, який дозволив йому користуватися зазначеною квартирою, припинилось, відповідно й припинилось його право на користування цим житлом у відповідності до ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України. У звязку з вказаними обставинами позов було задоволено та визнано позивача ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування вказаною квартирою.

Згідно відмітки дане рішення набрало чинності 28.01.2017р. (арк. 32).

Відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 79, 88, 208-210, 212-215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії даного рішення.

Суддя: Д.С. Щербак