Справа № 148/155/17 Провадження № 22-ц/772/599/2017Головуючий в суді першої інстанції Штифурко Л. А.
Категорія 29Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Рибчинського В.П.

суддів Кучевського П.В., Голоти Л.О.,

за участі секретаря Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці матеріали позовної заяви управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації до ОСОБА_2 про стягнення надміру виплаченої (перерахованої) субсидії, за апеляційною скаргою управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2017 року,

встановила:

Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення надміру виплаченої (перерахованої) субсидії.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2017 року у відкритті провадження в цивільній справі за позовом Управління соцільнього захисту населення Тульчинської райдержадміністрації до ОСОБА_2 про стягнення надміру виплаченої (перерахованої) субсидії відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просило її скасувати, матеріали справи направити для продовження розгляду в суд першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України суд першої інстанції виходив із того, що спір виник між сторонами з приводу здійснення органом владних повноважень (Управлінням) делегованих йому законом щодо контролю за розподілом бюджетних коштів, спрямованих на виплату державної соціальної допомоги населенню, тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян і юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична або юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем ? орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини четвертої статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї ''діяльності обєднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) обєднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої цієї статті свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалі зації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Крім того, пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала б право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов.

За пунктом 4 частини четвертої статті 50 КАС України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Зазначене узгоджується з позицією висловленою Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-495цс16.

У даному випадку позов заявлено про стягнення грошових коштів, що стали власністю громадянки ОСОБА_2, і, на думку позивача, були набуті нею безпідставно, що свідчить про приватноправовий, а не публічний характер правовідносин, які виникли між сторонами.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

За таких обставин, відповідно до ст. 312 ЦПК України ухвала Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2017 року скасуванню з направленням матеріалів позовної заяви в суд першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 311, 313-315, 317, ЦПК України, колегія cуддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу правління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації задовольнити.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2017 року скасувати.

Матеріали позовної заяви управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації до ОСОБА_2 про стягнення надміру виплаченої (перерахованої) субсидії направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: