Справа № 316/887/17
Провадження № 2/316/704/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2017 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:

головуючого судді: Вільямовської Н.О.,

секретаря судового засідання: Рябуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Енергодар Запорізької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області 20.06.2017 року з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 в якій зазначає, що з відповідачем перебувала у шлюбі, однак після розірвання шлюбу, 14 листопада 2002 року народила молодшу доньку ОСОБА_3, батьком якої є ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини та свідоцтвом про встановлення батьківства. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання молодшої доньки ОСОБА_3 не надає, у звязку з чим в неї склалося тяжке матеріальне становище.

Просить суд стягувати щомісячно з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини усіх заробітків відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму встановленого на одну дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала суду пояснення зазначивши, що молодша донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 вже три роки з нею не проживає, а проживає разом зі старшою донькою. При цьому також зазначила, що вона не надає матеріальної допомоги своїй старшій доньці на утримання доньки ОСОБА_3 оскільки не має матеріальної можливості. Позовні вимоги просила задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав, пояснив, що у добровільному порядку надає матеріальну допомогу своїй молодшій доньці ОСОБА_3, однак не позивачу по справі, а своїй старшій донці з якою донька ОСОБА_3 фактично проживає як три роки та перебуває на її утриманні. В задоволенні позовних вимог просив суд позивачу відмовити.

Вислухавши пояснення сторін по справі, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилались позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач, як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків:

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі свідоцтвом про встановлення батьківства, ОСОБА_2 є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4); Згідно Свідоцтва про народження серія І-ЖС №324957 виданого 04 листопада 2016 року, сторони по справі є батьками неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5); Згідно Довідки від 19 червня 2017 року № 389 виданої Енергодарським обєднаним УПФ в Запорізькій області, позивач отримує пенсію за віком багатодітним матерія інвалідів з дитинства (а.с.7); Згідно довідки № 6751 від 20.06.2017 року виданої Сектором реєстрації Енергодарської міської ради, неповнолітня дитина ОСОБА_3 зареєстрована разом з позивачем по справі (а.с.5).

Статтею 51 Конституції України передбачено обовязок батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виконання передбачених статтею 150 СК України, обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізичного, так і духовно.

Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини.

Відповідно до принципу ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст.18 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ч.1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Приписами ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 статті 182 СК України (із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 №2037-VІІІ) встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивач просить суд щоб розмір аліментів визначений судом не був меншим за 30% прожиткового мінімуму встановленого на одну дитину певного віку, однак на час постановлення судового рішення, як зазначено вище, законодавцем підвищено мінімальний розмір аліментів на дитину з 30% до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто розмір аліментів на неповнолітню дитину в разі задоволення вимог позивача не може бути меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно приписів ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Т ой із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Як встановлено у судовому засіданні та визнається позивачем, неповнолітня донька сторін по справі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з позивачем не проживає понад три роки, а проживає разом зі старшою донькою сторін по справі. Крім того, встановлено, що відповідач по справі надає матеріальну допомогу своїй неповнолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, однак не позивачу по справі, а старшій доньці з якою фактично вже як три роки проживає неповнолітня дитини, про надання матеріальної допомоги відповідачем, судом було досліджено надані відповідачем письмові докази чеки, які підтверджують посилання відповідача. Також, як зазначає сама позивач вона не надає матеріальну допомогу неповнолітній доньці ОСОБА_3 оскільки не має такої можливості.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Враховуючи все вищезазначене, вимоги ст.213 ЦПК України, згідно яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, виходячи з принципу розумності та справедливості, беручи до уваги те, що в судовому засіданні спростовано належними та допустимими доказами посилання позивача на те, що відповідач не надає неповнолітній донці матеріальної допомоги, а також те, що неповнолітня дитина проживає разом з позивачем, тобто як основною ознакою права позивача на утримання аліментів від відповідача на утримання дитини, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача необґрунтовані, спростовані дослідженими доказами у звязку з чим задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57-60, 88, 179, 208, 209, 212-215, 292, 294, 296 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимог позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Енергодарський міський суд Запорізької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н. О. Вільямовська