Провадження № 2/522/2821/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР про припинення права спільної часткової власності, поділ майна та визнання права сумісної власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР про припинення права спільної часткової власності, поділ майна та визнання права сумісної власності.

Ухвалою суду від 21.09.2016 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою суду від 12.102016 року зупинено провадження у звязку з призначенням судової технічної експертизи, на вирішення якої експертам були поставлені наступні питання:

1. У який період було складено розписку надану ОСОБА_1 від 14.11.2013 року?

2. Чи відповідає дата складання розписки, наданої ОСОБА_1 від 14.11.2013 року вказаної на розписці істинному віку документу?

Проведення судової технічної експертизи давності документа було доручено судовим експертам Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

До суду 25.11.2016 року надійшло повідомлення директора Одеського НДЕКЦ МСВ України про неможливість проведення експертизи від 14.11.2016 року (а.с.129), за яким також зазначено, що вирішення питання періоду та відповідності дати складання розписки від 14.11.2013 року істинному віку документу в даній експертній установі не вирішується у звязку з відсутністю у розпорядженні фахівців науково-обґрунтованої методики визначення абсолютної давності виготовлення документу.

Провадження у справі ухвалою суду від 12.12.2016 року було відновлено.

Відповідачкою ОСОБА_2 30.01.2017 року було подано до суду клопотання, за яким вона просила знову призначити судову технічну експертизу давності документа, поставивши аналогічні вищевказані питання, та проведення якої доручити експертам Одеської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська незалежна судова-експертна установа» (а.с.141).

У судовому засіданні представник позивача та третьої особи ОСОБА_4 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2, надав письмові заперечення, у яких зазначив також, що на теперішній час відсутні сучасні методики визначення давності документу. Крім того, з реєстру атестованих судових експертів України не встановлено діючих свідоцтв експертів Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська незалежна судова-експертна установа».

Інші сторони у судове засідання не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2, згідно якої просила справу розглядати за її відсутності (а.с.95, 119).

Суд, з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою представника позивача та третьої особи, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачки ОСОБА_2 та представника третьої особи Органу опіки та піклування ПРА ОМР.

Суд, вислухавши думки осіб, які брали участь у судовому засіданні, і дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання, на підставі наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Згідно до ст.. 7 вищевказаного Закону, судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ.

У відповідності до ч.3 ст. 10 Закону, до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не ижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

П.4 Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом МЮУ від 12.12.2011 № 3505/5, передбачено, що судовий експерт здійснює свою діяльність з певного виду експертної спеціальності на підставі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України відповідно до Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 року № 301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 березня 2015 року за № 249/26694.

Згідно до п.19 постанови Пленуму ВСУ від N 8 від 30.05.97 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», у випадках, коли проведення експертизи доручається працівникові підприємницької структури, яка має ліцензію на здійснення судово-експертної діяльності, суд повинен перевірити, чи є у спеціаліста свідоцтво про присвоєння йому кваліфікації судового експерта за відповідною спеціальністю.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, здійснюючі права передбачені ст.. 27, 31 ЦПК України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Заявляючи суду клопотання про призначення по справі експертизи, проведення якої ОСОБА_2 просила доручити експертам Одеської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська незалежна судова-експертна установа», відповідачка у свою чергу не зазначила відповідного експерта, який має кваліфікацію з проведення даного виду експертизи та отримав свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта.

Проте у зв`язку з повторною не явкою в засідання двічі належним чином повідомленого відповідача, який таким чином розпорядився своїми процесуальними правами на власний розсуд, суд позбавлений можливості самостійно визначити правомірність призначення відповідної експертизи експертам Одеської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська незалежна судова-експертна установа» крім того з офіційного сайту установи не встановлено, що в штаті наявні експерти з відповідною кваліфікацією та ліценцією на здійснення вказаного виду експертизи. Суд також вказує про неможливість виконання в судовому засіданні вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо роз`яснення ОСОБА_2 правових наслідків надання чи не надання відповідних пояснень за поданим клопотанням (уточнень до нього) на час вирішення спору.

Суд враховує, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.. 3, 10-11, 60, 143, 144, 147, 168, 169, 208-210 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У клопотання відповідача ОСОБА_2 про призначення експертизи відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Домусчі Л.В.

22.02.2017