Ухвала

іменем україни

15 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання недійсними договорів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 21 червня 2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 60 000 доларів США.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 03 липня 2007 року між банком та позичальником було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя та договір іпотеки квартири, відповідно до яких ОСОБА_4 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що на момент укладення договору іпотеки, позивач був неповнолітнім, був зареєстрований у гуртожитку АДРЕСА_2, проте, у зв'язку з відсутністю будь-яких побутових умов та аварійним станом гуртожитку, фактично проживав у квартирі, що передана в іпотеку, у порушення вимог ст. 224 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» просив визнати недійсними вищезазначені договори.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Визнано недійсним договір іпотеки від 03 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 21 червня 2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 60 000 доларів США.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 03 липня 2007 року між банком та позичальником було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя та договір іпотеки квартири, відповідно до яких ОСОБА_4 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з довідками від 13 та 20 червня 2007 року, виданими ЖБК «Наука», у квартирі АДРЕСА_1 на момент укладення оспорюваного договору, позивач ОСОБА_5 зареєстрований не був, а з 23 грудня 2008 року, тобто після укладення спірних договорів, було оформлено реєстрацію позивача за цією адресою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та надавши належну оцінку доказам в їх сукупності, правильно визначивши характер спірних правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що на момент укладення спірних договорів права позивача порушені не були, а тому відсутність згоди органу опіки та піклування при укладанні договорів відносно нерухомого майна, не може бути підставою для визнання їх недійсними.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що на момент укладення оспорюваних договорів, ОСОБА_3 мав право користування предметом іпотеки, а тому їх укладення без згоди органу опіки та піклування є порушенням його права на житло, відповідно до ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей».

Проте погодитись із такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК Українина вищезазначені положення закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про визнання недійсними іпотечних договорів, оскільки їх укладення не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права ОСОБА_3, який на час їх укладення був неповнолітнім, на користування квартирою АДРЕСА_1

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, правильно встановивши характер правовідносин між сторонами та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки неповнолітній на час укладення оспорюваних договорів ОСОБА_3 не мав і не має права власності на квартиру, передану в іпотеку, він набув право користування зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В. Умнова

І.М.Фаловська