Єдиний унікальний номер 235/1633/17 Номер провадження 22-ц/775/1540/2017
Головуючий у 1-ій інстанції Величко О.В.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Дундар І.О., Корчистої О.І.

при секретарі Марченко Я.О.

за участю:

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати за апеляційною скаргою відповідача - Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

04 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК «Краснолиманська») про стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати.

Зазначав, що з 17.02.1992 року по 17.10.2012 року працював на ДП «ВК «Краснолиманська» гірничим робітником з ремонту гірничих виробок. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.03.2013 року наказ № 2806к від 17.10.2012 року про його звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України визнано незаконним, його поновлено на роботі.

Посилаючись на те, що в червні 2011 року відповідач нарахував йому за 9 днів вимушеного прогулу не з вини працівника у березні 2010 року 855,72 грн., які сплатив у липні 2011 року, при цьому компенсацію за знецінення цієї заробітної плати, яка за його попередніми підрахунками складає 52 грн., не виплатив, просив:

- встановити і визнати факт існування заборгованості відповідача з оплати праці позивача;

- зобов'язати відповідача нарахувати і сплатити на його особистий картковий рахунок, відкритий у Приватбанку, 52 грн. належної йому зарплати за липень 2011 року з одночасним нарахуванням і сплатою компенсації знецінення кожної із складових загальної суми доплат залежно від календарного місяця роботи позивача і дати фактичного з ним розрахунку (а.с. 130 - 132 т. 1).

В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги, про що 12 квітня 2017 року подав уточнену позовну заяву, в якій посилаючись на ті ж самі обставини, просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати в розмірі 10 грн. (а. с. 137 - 138 т. 1).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено; стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати у сумі 10 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. (а.с. 193-195 т. 1).

В апеляційній скарзі відповідач - ДП «ВК «Краснолиманська», посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, невідповідність рішення суду діючому законодавству, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Зазначає, що в червні 2011 року позивачу підприємством була погашена заборгованість по заробітній платі за 9 днів вимушеного прогулу не з вини працівника в березні 2010 року в порядку ст. 113 КЗпП України у сумі 885 грн. 96 коп., а тому висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем в порушення вимог ст. 116 КЗпП України на час звільнення не проведено повний розрахунок з позивачем суперечить обставинам справи.

Суд першої інстанції встановив, що позивачу належить компенсація за порушення строків виплати заробітної плати в розмірі 80 грн. 09 коп., проте в порушення норм матеріального права, задовольняючи позовні вимоги, стягнув її у сумі 10 грн., тобто в меншому розмірі, ніж визначений судом, тобто не розв'язав спір по суті (а.с. 203-204 т. 1).

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача - ДП «ВК «Краснолиманська» не з'явився. Представник ДП «ВК «Краснолиманська» Попов С.Г., який діє на підставі довіреності юридичної особи від 07.11.2016 року № 01/Н-1613 (а.с. 213), про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області 11.09.2017 року за № 4111 (а.с. 12-13 т.2). Причини неявки у судове засідання представник відповідача суду не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не з'явився у судове засідання без поважних причин.

Позивач ОСОБА_2, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав:

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 17.02.1992 року по 17.10.2012 року, працював гірничим робітником з ремонту гірничих виробок 4 розряду дільниці РГВ-1.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.03.2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26.06.2013 року, наказ №2806 К від 17.10.2012 року про звільнення підземного робітника з ремонту гірничих виробок дільниці РГВ-1 ОСОБА_2 за п. 3 ст. 40 КЗпП України визнано незаконним, ОСОБА_2 поновлено на роботі (а. с. 38-47, а. с. 51-56).

Згідно листа ДП «ВК «Краснолиманська» від 04.04.2013 року № 01/11-1002 в червні 2011 року підприємством була погашена заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 за 9 днів вимушеного прогулу не з вини працівника за березень 2010 року в порядку ст. 113 КЗпП України в сумі 885 грн. 96 коп. В березні 2010 року на підприємстві для грп по РГВ 4 розряду діяла тарифна ставка 21,6 грн., яка була встановлена наказом № 750 від 24.07.2009 року, тобто оплата за 9 днів вимушеного прогулу не з вини працівника за березень 2010 року становить: 21,46 грн. х 6 годин х 2/3 х 9 днів = 772,56 грн. Проте, приймаючи до уваги той факт, що погашення заборгованості здійснювалось підприємством в червні 2011 року, для розрахунку суми заборгованості була використана тарифна ставка для грп по РГВ 4 розряду, яка діяла на момент розрахунку та погашення заборгованості, - 23,77 грн., яка була встановлена наказом № 1427 від 30.09.2010 року та за якою оплата за 9 днів вимушеного прогулу не з вини працівника за березень 2010 року становить: 23,77 грн. х 6 годин х 2/3 х 9 днів = 855,72 грн. Внаслідок механічної помилки, яка допущена при розрахунку заборгованості, сума виплаченої ОСОБА_2 заборгованості була безпідставно збільшена на 30,24 грн. Проте, враховуючи, що помилка була на користь працівника, підприємство сплатило суму без корегування суми ( а. с. 158).

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість по заробітній платі за березень 2010 року позивачу виплачена відповідачем в липні 2011 року, у зв'язку з чим позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Кодексом законів про працю, ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Законом України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідно до частини 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Положеннями статті 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідач визнає і зазначена обставина підтверджується його листом від 04.04.2013 року № 01/11-1002, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 за 9 днів вимушеного прогулу не з вини працівника за березень 2010 року в порядку ст. 113 КЗпП України в сумі 885 грн. 96 коп. була нарахована підприємством в червні 2011 року ( а. с. 158 т. 1).

Зазначена обставина підтверджується і доданою відповідачем до заперечень на позовну заяву табуляграмою за червень 2011 року про нараховані ОСОБА_2 доходи, згідно якої в червні 2011 року позивачу нараховано, в тому числі за 9 робочих днів (54 години) 885 грн. 96 коп. (а.с. 165 т. 1).

Відповідач не оспорює той факт, що зазначена сума заробітної плати за березень 2010 року позивачу виплачена в липні 2011 року.

Згідно ст. 3 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі Порядок).

Відповідно до п. 4 зазначеного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» № 859 від 30.06.2017 року невиплачений позивачу грошовий дохід у сумі 885 грн. 96 коп. після утримання податків і обов'язкових платежів складає 768 грн. 66 коп. (а.с. 172 т. 1).

Суд першої інстанції при розрахунку компенсації правильно врахував індекси споживчих цін за період з квітня 2010 року по червень 2011 року, та визначив приріст індексу споживчих цін 0,104.

Виходячи з суми нарахованої, але своєчасно не виплаченої заробітної плати за березень 2010 року 768 грн. 66 коп., приросту індексу споживчих цін за період з квітня 2010 року по червень 2011 року - 0,104, суд першої інстанції правильно визначив розмір компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати 80 грн. 09 коп.

Визначений судом першої інстанції розмір компенсації жодною із сторін не оспорюється.

Відповідно до п. 5 Порядку сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідач визнає, що зазначена компенсація позивачу в липні 2011 року одночасно з погашенням заборгованості по заробітній платі за березень 2010 року виплачена не була і на теперішній час також не виплачена, а тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів за березень 2010 року у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Відповідно до частини 1 ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом частини 2 ст. 2 цього Закону у структурі заробітної плати передбачена додаткова заробітна плата, яка є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно з пунктом 2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за № 114/8713, суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати входять до фонду додаткової заробітної плати.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення відповідачем строків виплати заробітної плати, оскільки компенсація, що є предметом позову по цій справі, мала бути виплачена позивачу в липні 2011 року. Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 наказом № 2626/к від 02.08.2013 року звільнений з 27 березня 2013 року, про що відповідач зазначає в запереченнях на позовну заяву (а.с. 155-158 т. 1), висновок суду про те, що відповідачем в порушення вимог ст. 116 КЗпП України на час звільнення не проведено повний розрахунок з позивачем, також відповідає обставинам справи. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що зазначений висновок суду не відповідає обставинам справи, є необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції встановив, що позивачу належить компенсація за порушення строків виплати заробітної плати в розмірі 80 грн. 09 коп., проте в порушення норм матеріального права, задовольняючи позовні вимоги, стягнув її у сумі 10 грн., тобто в меншому розмірі, ніж визначений судом, та не розв'язав спір по суті, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Позивач і в суді першої, і в суді апеляційної інстанції категорично зазначав, що його позовні вимоги про стягнення компенсації в сумі 10 грн. не пов'язані з помилкою при її розрахунку, що його позовні вимоги у такому розмірі заявлені ним усвідомлено, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства. Апеляційна скарга на рішення суду від 18.07.2017 року ним не подавалася.

Відповідно до частини 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В той же час відповідно до п. 2 частини 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до п. 2 частини 1 ст. 205 ЦПК суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Тобто, повторне звернення позивача до суду за стягненням компенсації втрати частини доходу за березень 2010 року, який нарахований в сумі 885 грн. 96 коп. в червні 2011 року та виплачений в липні 2011 року, є неможливим, а тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд стягнувши компенсацію в меншому розмірі, ніж ним визначено, не вирішив спір по суті, не ґрунтуються на нормах процесуального права.

При постановленні судового рішення суд першої інстанції послався не на Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, а на Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року № 1427, яке регламентує порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року.

Проте це не призвело до ухвалення неправильного рішення, оскільки фактично при розрахунку розміру компенсації суд застосував п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 року № 430), на що також є посилання в рішенні суду. Сума компенсації судом першої інстанції визначена правильно.

Крім того, в описовій частині при викладенні позовних вимог суд першої інстанції в першому абзаці допустив описки, а саме, зазначив, що відповідач сплатив позивачу «в червні 2017 року» за вимушений прогул заробіток «за березень 2017 року» 855 грн. 72 коп. (а.с. 193), замість зазначеного в позові: відповідач сплатив позивачу «в червні 2011 року» заробіток за 9 днів вимушеного прогулу не з вини працівника «за березень 2010 року» 855 грн. 72 коп.

Проте зазначені описки також не призвели до ухвалення неправильного рішення, оскільки при постановленні оскаржуваного рішення суд виходив саме з того, що відповідач нарахував позивачу заробітну плату за 9 днів вимушеного прогулу не з вини працівника за березень 2010 року у розмірі 855 грн. 96 коп. в червні 2011 року, виплатив її в липні 2011 року, тобто як зазначено в позовній заяві та встановлено судом під час розгляду справи.

Відповідно до частини 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права..

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача - Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: І.О. Дундар

О.І. Корчиста