Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" вересня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Дудник В.О., Томіленку В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення способів участі батька у вихованні дітей, місця та часу їхнього спілкування,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 ОСОБА_2, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: зобов'язати мати - ОСОБА_4 не чинити перешкод батьку - йому у спілкуванні з дітьми: донькою - ОСОБА_1 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, сином - ОСОБА_1 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та у їх вихованні; визначити наступні способи участі батька - його у вихованні дітей: доньки - ОСОБА_1 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина - ОСОБА_1 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, місця та часу їхнього спілкування, встановивши графік з урахуванням думки дітей: періодичні побачення: в період першої половини осінніх, зимових та весняних канікул дітей, з приїздом батька до місця проживання дітей в Україні (всі витрати батько бере на себе), спільний відпочинок: в період літніх канікул дітей (не більше 28 днів без урахування часу на дорогу), з приїздом дітей на відпочинок та оздоровлення до місця проживання батька в Ліванську Республіку (всі витрати батько бере на себе); стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму сплаченого судового збору в розмірі 551 гривні 21 копійки.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 06 вересня 2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі із громадянкою України ОСОБА_4 Від даного шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - ОСОБА_1 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, та сина - ОСОБА_1 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України. Його сім'я до певного часу проживала в Ліванській Республіці. Все було в порядку. 17 липня 2012 року відповідач разом з дітьми, без нього, полетіли до України на літні канікули і мали повернутися до Ліванської Республіки у вересні 2012 року. Квитки у них були в обидві сторони. Однак з 17 липня 2012 року і по теперішній час, ні відповідач, ні діти так і не повернулися до Ліванської Республіки та досі проживають на території України. З 17 липня 2012 року відповідач, перебуваючи з дітьми на території України, почала всіляко ухилятися від контактів та обміну інформацією з ним про своє і дітей місце знаходження та про все інше, чим почала грубо порушувати його особисті немайнові права, в тому числі щодо участі його у вихованні дітей, місця та часу їхнього спілкування. Він два роки поспіль не знав де проживають його діти, в яких вони умовах знаходяться, у що одягнені, як почуваються, де навчаються, хто і як їх виховує і таке інше! Власними силами він не зміг встановити місце проживання відповідача та дітей і звернувся за правовою допомогою в Україні. Остання відома на той час йому адреса можливого проживання дітей: АДРЕСА_2. 01 серпня 2014 року він, через свого уповноваженого представника, звернувся із заявою до начальника Служби у справах дітей Богодухівської РДА Харківської області про визначення способів участі у вихованні дітей та спілкуванні із ними. 19 серпня 2014 року від Служби у справах дітей Богодухівської РДА Харківської області надійшла письмова відповідь № 01-29/516 про те, що відповідач разом з двома їхніми неповнолітніми дітьми за вказаною адресою не проживає. Надано рекомендацію звернутись до служби у справах дітей за місцем проживання дітей з матір'ю. Потім у нього з'явилась інформація, що діти можуть проживати за адресою: АДРЕСА_3. Наприкінці серпня 2014 року він, через свого уповноваженого представника, звернувся із заявою до начальника Служби у справах дітей Бориспільської міської ради Київської області про визначення способів участі у вихованні дітей та спілкуванні із ними. 15 вересня 2014 року від Служби у справах дітей Бориспільської міської ради Київської області надійшла письмова відповідь № 01-12-724 з інформацією про те, що малолітня ОСОБА_1 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, вибула до школи № 228 м. Києва, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 34. Лише наприкінці 2014 року, йому вдалося встановити, що діти проживають за адресою: АДРЕСА_1 та почати спілкуватись із дітьми за допомогою мережі інтернет через «Sкуре». Спілкування як такого не виходило, видно було, що відповідач налаштовує дітей проти нього, інформації, яка цікавила його, відповідач не надавала. 13 червня 2015 року він, ознайомившись з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 13 червня 2015 року, несподівано для себе, дізнався, що з 28 березня 2014 року на підставі Заочного рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 09 січня 2014 року (справа № 613/1573/13-ц, провадження № 2/613/25/14), яке набрало законної сили, його шлюб із відповідачем розірвано! 20 липня 2015 року, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна, він дізнався, що 20 квітня 2013 року за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та видано Свідоцтво про право власності від 20 квітня 2013 року, серія та номер: НОМЕР_1. Форма власності: приватна. Розмір частки: 1. Оскільки гроші, які відповідач інвестувала в будівництво нової квартири, їй надав в 2011 році він і відповідач всіляко приховувала, що вона оформила на себе квартиру в Дніпровському районі міста Києва, він розпочав 20 серпня 2015 року в Дніпровському районному суді м. Києва процес поділу спільного майна, справа № 755/15797/15-ц. Наявність судового процесу про поділ майна, ще сильніше вдарила по його особистим немайновим правам: відповідач ще сильніше почала налаштовувати дітей проти нього, маніпулювати ними, використовуючи їх для морального тиску на нього, щоб останній відмовився від позову та своїх майнових прав на частину квартири. Відповідач категорично проти його періодичних побачень із дітьми за місцем проживання дітей в Україні та їх спільного відпочинку за його місцем проживання в Ліванській Республіці. Він людина цивілізована і до звернення із позовом до суду, з метою максимально можливого урахування інтересів дітей, відповідно до ч. 4 ст. 157, ч. 1 ст. 189 СК України, намагався врегулювати виниклі спірні відносини із відповідачем ОСОБА_7: 18 травня 2016 року направив відповідачу першу пропозицію укласти нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дітей та участі батьків у їх вихованні, 01 серпня 2016 року, через свого представника, направив відповідачу другу пропозицію укласти нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дітей та участі батьків у їх вихованні, 20 серпня 2016 року, через свого представника, направив відповідачу третю пропозицію врегулювати спірні відносини договором та надати свої пропозиції щодо вирішення питання про його способи участі у вихованні дітей, місця та часу їхнього спілкування, однак відповідач його звернення ігнорує та вкотре заявляє, що вона категорично проти його періодичних побачень із дітьми та можливості їх спільного відпочинку!? Таким чином, він (батько) не бачив своїх дітей з 17 липня 2012 року і по теперішній час та, з у урахуванням протиправної позиції відповідача, позбавлений такої можливості на майбутнє, що є грубим порушенням норм зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що останній раз позивач відвідував Україну орієнтовно в 2002 році. Відповідач чинила перешкоди у спілкуванні позивача з дітьми через Скайп-зв'язок, не дає свого запрошення на приїзд позивача. Зазначив, що службою у справах дітей визначено спосіб участі позивача у вихованні дітей, при цьому до зазначеного державного органу щодо невиконання відповідачем їхнього розпорядження, позивач не звертався.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, з підстав викладених у запереченні на позов, долученого до матеріалів справи (а.с. 82-88). Пояснила суду, що з відповідачем відносини складалися не дуже добре. Ще за часів її життя у Лівані, захворівши вона навіть не могла виїхати звідти, а приїхавши до України позивач цілих два тижні не цікавився її життям. За тринадцять років спільного життя вони з позивачем мали роботу у Лівані та мали нормальні стосунки. Після того, як вони стали проживати окремо, діти спілкувалися з батьком по інтернету, але позивач не допомагав їм, а навіть залучав сторонніх людей для здійснення погроз, з метою того, щоб вона повернула дітей до Лівану. Вказані події тривали на протязі п'ятьох років. Вони живуть у страху, донька ходить до школи з дідусем, так як боїться йти одна. В кінці 2012 року позивач пообіцяв дітям подарунки, але не надіслав їх, на що діти на нього образилися. За п'ять років позивач ні разу не повідомив, що бажає приїхати до України. Вона ж не перешкоджає його приїзду та спілкуванню з дітьми, навіть встановила за власний кошт швидкісний інтернет для їх спілкування. Проте, вона проти проживання позивача у квартирі проживання дітей під час його перебування на території України, оскільки квартира є однокімнатною, а проживати з ним вона не бажає, адже поведінка позивача є агресивною. Не заперечує проти домовленості дітей про приїзд батька та їх спільне проведення часу. Вона не заперечує права позивача на спілкування з дітьми, але не за місцем проживання дітей. Зазначила, що з лютого 2017 року з позивача розпочато стягнення аліментів на утримання дітей. Щодо спірності квартири, де проживає вона з дітьми пояснила суду, що пропонувала позивачу продати квартиру та поділити кошти. Ця квартира є лише маленькою частино майна, яке залишилося у Лівані.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі їхнього представника.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 вересня 2002 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_1 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 20-25).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 січня 2014 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 19).

Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на чинення відповідачем перешкод у спілкуванні його з дітьми, що проявляється в налаштуванні дітей проти нього, не надання згоди на спілкування позивача із дітьми на території України та виїзду дітей для відпочинку до місця проживання позивача, тим самим порушуючи визначений спосіб участі позивача у вихованні дітей.

Згідно положень ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач разом з малолітніми дітьми - ОСОБА_1 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач проживає окремо від дітей на території Ліванської Республіки.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 травня 2017 року, ? частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ОСОБА_2.

Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 475 від 23 жовтня 2014 року «Про вирішення питання щодо участі батька у вихованні малолітніх дітей» було визначено участь батька ОСОБА_3 ОСОБА_1 у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_5 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у формі спілкування з малолітніми дітьми за допомогою мережі Інтернет через систему «Sкуре» двічі на тиждень у вихідні дні в першу половину дня (а.с. 52).

Згідно Принципу 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням своїх батьків, і в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 , ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Зокрема, одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1).

При цьому, під сімейним вихованням розуміється взаємодія батьків з дітьми, яка ґрунтується на родинній близькості, любові, турботі, повазі і захищеності дитини, сприяє створенню сприятливих умов для задоволення потреб у повноцінному розвитку і саморозвитку особистості дитини. Характерною ознакою сімейного виховання виступає перш за все наявність природної теплоти, любові і сердечності в сімейному спілкуванні і відносинах, що служить могутнім фундаментом для морально-емоційного виховання дітей, можливість зменшення негативного впливу несприятливого середовища для виховання дитини, його повноцінного розвитку і виховання.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Таким чином, з викладених норм чинного законодавства вбачається, що у разі невиконання рішення органу опіки та піклування про визначення способу участі одного з батьків у вихованні дитини, один із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод і спілкуванні з дитиною. При цьому, однією із умов є чинення один із батьків перешкод іншому у спілкуванні з дитиною.

Так, як вбачається з матеріалів справи, на час звернення позивача з позовом до суду (05 жовтня 2016 року, згідно відмітки поштового відділення на конверті відправлення), позивачу було визначено форму спілкування з дітьми за допомогою мережі Інтернет двічі на тиждень у вихідні дні в першу половину дня. В подальшому, під час судового розгляду справи по суті, 19 квітня 2017 року органом опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації було прийнято висновок щодо участі батька у вихованні малолітніх дітей (протокол засідання Комісії № 5 від 12 квітня 2017 року), згідно якого було визначено участь позивача з дітьми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, під час перебування його в Україні протягом дня, за домовленістю з матір'ю дітей ОСОБА_4

В судовому засіданні стороною позивача не надано суду належних та достовірних доказів, які б в своїй сукупності свідчили як про невиконання з боку відповідача розпорядження про спілкування позивача з дітьми за допомогою мережі Інтернет, так і висновку про спілкування позивача з дітьми під час перебування позивача в Україні протягом дня. При цьому, згідно наданого висновку органу опіки та піклування, комісією було встановлено, що мати дітей ОСОБА_4 не заперечує проти спілкування батька з малолітніми дітьми, але лише під час перебування батька в Україні. Крім того, на засіданні Комісії була присутня ОСОБА_5 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, яка повідомила про те, що спілкується з батьком через систему «Sкуре», та виявила бажання спілкуватися з батьком, коли він приїде до Києва. Відповідачем в судовому засіданні було підтверджено факт того, що остання не заперечує проти спілкування позивача з дітьми, натомість лише проти виїзду дітей до Ліванської Республіки та спілкування з дітьми за адресою її та дітей місця проживання, оскільки має непорозуміння з позивачем та вважає його поведінку агресивною.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що стороною позивача не доведено факту чинення йому будь-яких перешкод у спілкуванні з дітьми з боку відповідача, враховуючи те, що судом було встановлено відсутність невиконання відповідачем розпорядження та висновку органу опіки та піклування, враховуючи те, що позивач починаючи орієнтовно з 2003 року до України не приїздить, при цьому малолітня ОСОБА_5 ОСОБА_1 стверджує про те, що спілкується з батьком через Інтернет-систему «Sкуре» та виявляє бажання спілкування з батьком по його приїзду до Києва, що свідчить про відсутність підстав вважати, що відповідачем здійснюються дії щодо налаштування дітей проти батька. Натомість, оцінивши надані суду пояснення відповідача, описані позивачем доводи поданого позову, суд приходить до висновку, що непорозуміння, які виникли між сторонами стосовно спілкування батька з дітьми більше стосуються тих відносин, що наразі існують між батьками дітей, в той час як виховання дітей має здійснюватися батьками спільно з позиції рівності у спілкуванні з дітьми та досягнення консенсусу та взаємних поступок.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладене, виходячи з наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення способів участі батька у вихованні дітей, місця та часу їхнього спілкування.

Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат в порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 1, 141, 150, 157 Сімейного кодексу України, ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, ст.ст. 10, 11,15, 59-61, 88, 212-215, 218, 294, Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення способів участі батька у вихованні дітей, місця та часу їхнього спілкування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: