У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 31 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 9 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_4 укладено попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 500 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, за умовами якого вона передала відповідачузавдаток у розмірі 64 тис.грн, що є еквівалентом 8 тис. доларів США.

9 червня 2012 року міжними укладено договір про внесення змін і доповнень до попереднього договору, яким узгоджено порядок і строки оплати грошових коштів на виконання попереднього договору та доповнено розділ 3 попереднього договору п. 3.5, згідно з яким ОСОБА_4 фактично взяла на себе зобов'язання по будівництву будинку по АДРЕСА_1, оформленню документів на земельну ділянку та проектної документації на будівництво, електро-, газо- та водопостачання на будинок.

24 жовтня 2012 року між ними укладено договір про внесення змін і доповнень до попереднього договору, яким,зокрема, встановлено строк до якого відповідач зобов'язана передати їй у власність житловий будинок та земельну ділянку - 10 грудня2012 року.

Крім того, вказаним договором вони засвідчили факт передачі та отримання авансу в розмірі 40 тис.доларів США, які враховані як частина платежу, передбаченого п. 1.2 попереднього договору. Залишок коштів у розмірі 10 тис. доларів США вона повинна була сплатити до 20 листопада 2012 року та 5 тис. доларів США до 10грудня 2012 року. Дані угоди були нотаріально посвідчені приватним нотаріусом ДемецькоюС.Л.

У порушення умов попереднього договору зі змінами та доповненнями відповідачухиляється від обов'язку укласти договір купівлі-продажу та отримані за договором грошові кошти не повертає.

ОСОБА_3 вважала, що даний договір є недійсним, оскільки відповідач не була власником майна та не мала права укладати ні попередній договір, ні додаткові договори до нього, а стверджуючи, що вона є власником майна ввела її в оману.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати недійсними попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу від 9 квітня 2012 року, договори про внесення змін та доповнень до попереднього договору купівлі-продажу від 9 червня 2012 року та від 24 жовтня 2012 року; стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошові кошти у розмірі 48 тис. доларів США, збитки у розмірі 48 тис. доларів США, 3 % річних у розмірі 82 744 грн 95 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 806 641 грн 79 коп., 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 31 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аванс у розмірі 1 048 722 грн 24 коп. та 4 628 грн 40 коп. на відшкодування сплаченого судового збору. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та стягнення судових витрат скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 320 тис. грн авансу, 284 800 грн інфляційних втрат, три проценти річних у розмірі 346 грн 65 коп., а всього 605 146 грн 65 коп. У решті - рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що сторони укладали оспорюванні правочини, володіючи необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій та на підставі вільного волевиявлення, котре відповідало їх внутрішній волі як учасників правочинів, що особисто було посвідчено сторонами у присутності нотаріуса, тому відсутні підстави для визнання їх недійсними. Проте сторони не уклали основний договір купівлі-продажу, тому отриманий відповідачем за попереднім договором аванс підлягає поверненню. При цьому підстави для стягнення збитків, 3 % річних, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди внаслідок невиконання умов договору сторонами відсутні.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та стягнення судових витрат і частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, виходив із того, що всі сплачені позивачем грошові кошти за попереднім договором є не завдатком, а авансом, який відповідач отримала в розмірі 320 тис. грн, як передбачено умовами договору, тому положення ч. 2 ст. 533 ЦК України у даному випадку не застосовуються. При цьому за невиконання грошового зобов'язання - повернення авансу, позивач не позбавлена права отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 9 квітня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу, за умовами якого на виконання намірів укласти до 1 липня 2012 року договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, площею 500 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, відповідач підтвердила отримання від позивача 64 тис. грн, що є еквівалентом 8 тис. доларів США.

9 червня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідченийдоговір про внесення змін та доповнень до попереднього договору, згідно з яким п. 2.2 викладено у новій редакції та детально розписано строки та порядок розрахунків. Крім того, розділ 3 «Права та обов'язки сторін» доповнено п. 3.5, відповідно до якого відповідач зобов'язалась на момент укладення основного договору купівлі-продажу передати позивачудокументи на земельну ділянку площею 0,5 га, проектну документацію на будівництво та на електро-, газо-, водопостачання, а також будинок з переліком виконаних робіт, зазначених у цьому пункті.

24 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідченийдоговір про внесення змін та доповнень до попереднього договору, згідно яких пп. 1.1., 2.1., 2.2., 3.5.попереднього договору від 9квітня 2012 року та договору про внесення змін та доповнень до попереднього договору, укладеного 9 червня 2012 року, викладені в новій редакції.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, щоякщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

Згідно з п. 2.1. попереднього договору від 9 квітня 2012 року на виконання цього попереднього договору покупець передала, а продавець отримала завдаток у розмірі 64 тис. грн, що є еквівалентом 8 тис. доларів США.

На виконання цього попереднього договору покупець передала, а продавець отримала аванс у розмірі 320 тис. грн, що є еквівалентом 40 тис. доларів США (п. 2.1. у новій редакції).

Таким чином, у грошовому зобов'язанні визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Проте апеляційний суд не врахував, що грошове зобов'язання відповідача триває, офіційний курс гривні до долара США змінився й станом на 31 серпня 2015 року дорівнював 21,1854 грн за 1 долар США, а сума боргу, еквівалентна 48 тис. доларів США, становила 1 016 899 грн 20 коп.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За таких обставин рішення апеляційного суду ні не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Разом з тим при новому розгляді справи апеляційному суду необхідно обчислити суму боргу з урахуванням сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик