Справа № 346/69/17
Провадження № 22-ц/779/1092/2017
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Бойчук
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Матківського Р.Й.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Управління освіти молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Управління освіти, молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області на рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 травня 2017 року

в с т а н о в и л а :

05 січня 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до Управління освіти молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивувала тим, що з 28 вересня 1995 року вона працює на посаді практичного психолога Гвіздецької ОСОБА_4 ступенів Коломийського району.

Наказом № 516-к від 02 грудня 2016 року її звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул у звязку з відсутністю на роботі з 29 вересня 2016 року без поважних причин.

Звільнення вважає незаконним, оскільки надання їй відпустки за період роботи з 26.01.2017 по 25.01.2018 року тривалістю 56 календарних днів з 30 вересня 2016 року по 24 листопада 2016 року було погоджено з директором школи. Тому відсутність її на роботі після 29 вересня 2016 року не може вважатися прогулом. Крім того, перебуваючи у відпустці за кордоном вона захворіла і про хворобу повідомила директора школи, яка вказала їй на необхідність надання медичних довідок з відповідного лікувального закладу. Таку довідку нею було надано директору школи після повернення з Канади.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 травня 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_2.

Поновлено з 05 грудня 2017 року ОСОБА_2 на посаді практичного психолога Гвіздецької ОСОБА_4 ступенів .

Стягнуто з Управління освіти молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області на користь ОСОБА_2 заробітну плату за період з 10 листопада по 05 грудня 2016 року в розмірі 1936,65 грн. та 15 622 грн.31 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05 грудня 2016 року із врахуванням всіх обовязкових платежів.

Стягнуто з Управління освіти молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 1000 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з Управління освіти молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області судовий збір в розмірі 640,00 грн. на користь Державної судової адміністрації України.

В решті позову відмовлено.

На дане рішення суду першої інстанції Управління освіти, молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що з рішення суду не погоджується.

Позивачка ОСОБА_2 16.09.2016 року звернулась до директора Гвіздецької ОСОБА_4 ступенів ОСОБА_5 із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати у звязку з сімейними обставинами терміном на 11 календарних днів з 19.09.2016 року по 29.09.2016 року. Того ж дня нею була написана заява про надання основної щорічної відпустки за період роботи з 26.01.2017 року по 25.01.2018 року, при цьому дата на заяві зазначена 30.09.2016 року.

Відпустка ОСОБА_2 за період роботи з 26.01.2017 року по 25.01.2018 року могла бути надана лише після настання відповідного робочого року, тобто після 26.01.2017 року.

Апелянт зазначає, що права на основну щорічну відпустку у позивачки не було, ОСОБА_2 виїхала за межі України і протягом двох місяців на роботі не зявлялась.

Зателефонувавши директору Гвіздецької ОСОБА_4 ст. Рибчинській Л.Д. позивачка повідомила, що перебуває за кордоном на лікуванні та по приїзді в Україну надасть медичний висновок, який підтвердить, що ОСОБА_2 дійсно знаходиться на лікуванні, тобто не зявляється па роботі з поважних причин.

В середині листопада 2016 року ОСОБА_2 повернулась з-за кордону та надала директору школи, згідно її пояснень, ксерокопію звернення до лікаря на іноземній мові та переклад з англійської мови на українську мову. Вивченням даних документів встановлено, що вони не підтверджують факту лікування та не є підставою для обовязкового перебування за межами України.

Відсутність позивачки на роботі протягом тривалого часу без поважних причин стала підставою для видачі наказу управління освіти молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації від 02.12.2016 року № 516-к «Про звільнення ОСОБА_2І.».

Підставою для звільнення ОСОБА_2 стало грубе порушення позивачкою трудової дисципліни та відсутність на роботі протягом тривалого часу без поважних причин.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка заперечила доводи апелянта, викладені у скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні зазначив, що її відсутність на роботі була обумовлена поважною причиною, а саме необхідністю лікування у звязку з погіршенням стану здоровя під час перебування за кордоном. Тому її звільнення з підстав, передбачених п. 4 с. 40 КЗпП України проведено всупереч вимог трудового законодавства, що є підставою для її поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що до такого висновку суд першої інстанції прийшов передчасно, без належного зясування дійних обставин справи та дослідження зібраних у справі доказів, з порушенням вимог матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що наказом № 594-к від 28 вересня 1995 року ОСОБА_2 прийнята на посаду практичного психолога в Гвіздецьку ОСОБА_4 ступенів за сумісництвом по трудовому строковому договору (а.с.6)

Згідно витягу з наказу №17 по Гвіздецькій ОСОБА_4 ступенів від 30 серпня 1996 року позивача ОСОБА_2 призначено практичним психологом з 02 вересня 1996 року у Гвіздецьку ОСОБА_4 ступенів. Відповідно до витягу з наказу № 82 по Гвіздецькій ОСОБА_4 ступенів від 01 вересня 1997 року ОСОБА_2 призначено на посаду практичного психолога з 01 вересня 1997 року в порядку узгодженого переводу з Гвіздецької ДПШ (а.с.7).

Наказом № 516-к від 02 грудня 2016 року позивача звільнено з роботи за ст. 40 п. 4 КЗпП України у зв'язку з відсутністю на роботі протягом тривалого часу з 29 вересня 2016 року без поважних причин. Підставою для звільнення у наказі зазначено доповідну записку дирекції Гвіздецької ОСОБА_4 ступенів та акти про відсутність на роботі ОСОБА_2 від 03.10.2016 р., 06.10.2016 р., 11.10.2016 р, 17.10.2016 р., 20.10.2016 р., 24.10.2016 р., 27.10.2016 р., 01.11.2016 р., 07.11.2016 р., а також згода профспілки від 30.11.2016 р. (а.с.4-5).

ОСОБА_2 вказувала, що з 19 вересня по 29 вересня 2016 року їй, відповідно до наказу № 23 від 19 вересня 2016 року (а.с.92), була надана відпустка без збереження заробітної плати у звязку з сімейними обставинами у кількості 11 календарних днів. Під час відпустки вона поїхала до Канади, а у звязку з погіршенням стану здоровя там змушена була звернутись до лікаря за медичною допомогою, про що телефонограмою повідомила дирекцію школи, а згодом представила підтвердження із медичного закладу про проходження медичного обстеження .

В матеріалах справи міститься заява позивача від 30.09.2016 року про надання їй основної щорічної відпустки тривалістю 56 календарних днів в рахунок наступного робочого періоду з 26.01.2017 р. по 25.01.2018 р. починаючи з 30.09.2016 р. по 24.11.2016 р. у звязку з необхідністю медичного обстеження та лікування.

Однак, дана заява не може бути підставою для відсутності на роботі з поважних причин, оскільки така відпустка позивачці за майбутній невідпрацьований період надана не була, що повністю відповідає вимогам Закону України «Про відпустки».

Згідно пояснень свідка ОСОБА_5 в суді вбачається, що нею, як директором школи, позивачу було надано відпустку по 29 вересня 2016 р. без збереження заробітної плати. Коли позивач повідомила її про лікування в Канаді, вона попередила що основної відпустки їй не буде надано. А після повернення з лікування необхідно представити відповідну довідку про лікування.

Відповідно до статті 4 Конвенції № 158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року» трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаних зі здібностями або поведінкою.

За змістом ст. 7 Міжнародної Конвенції № 158, трудові відносини з працівником не припиняються через його поведінку до тих пір, поки йому не дадуть можливість захищатися в звязку з висунутими проти нього обвинуваченнями.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантується громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до розяснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з наступними змінами, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Водночас законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. А тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України. При цьому відсутність працівника за станом здоровя може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами.

Відтак, наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена листком непрацездатності. Відсутність листка непрацездатності позбавляє лише працівника права на одержання ним допомоги з тимчасової втрати працездатності.

Згідно із п. 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України від 9 квітня 2008 року №189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоровя (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоровя.

Зі змісту перекладу з англійської мови на українську мову медичного листа, вбачається що ОСОБА_2 зверталась до лікаря Центру «Моє здоровя» у Садбері (провінція Онтаріо, Канада) 02 листопада 2016 року (а.с.38-41)

Отже, після закінчення відпустки позивач мала відповідно до наказу приступити до роботи 30 вересня 2016 року. Однак, як ствердила ОСОБА_2, у звязку із погіршенням стану здоровя вона цього не могла зробити, про що повідомила дирекцію школи.

Колегія суддів вважає, що тимчасова непрацездатність позивача настала за кордоном вже після закінчення наданої їй відпустки, а саме 02 листопада 2016 року. Вона у звязку з цим не перебувала у будь-якому медичному закладі де б перебувала на лікуванні. В день звернення до лікаря у іншій державі, остання проходила тільки медичний огляд, що не може вважатися поважною причиною для відсутності на робочому місці у інші дня після закінчення відпустки і є прогулом.

У матеріалах справи міститься згода Президії Коломийської районної організації профспілки працівників освіти і науки України на звільнення позивачки з роботи на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України, яка ніким не оскаржена і є чинною.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Cудом апеляційної інстанції не встановлено порушень вимог даної статті і дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за прогул без поважних причин на позивача накладено у межах місяця з останнього дня виявлення проступку.

Оскільки відсутні підстави для поновлення позивача на роботі, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні інших позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, зокрема це вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судові витрати.

Відповідно до положень ч. 3 ст.10, ч. 2 ст.59, ст. 60 ЦПК України ЦПК України кожна сторона зобовязана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення без додержання вимог матеріального та процесуального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням у даній справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Управління освіти, молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 травня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління освіти молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_6

ОСОБА_7