Головуючий суду 1 інстанції - Шкиря В.М.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 417/3852/17
Провадження № 22ц/782/553/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Луганської В.М.,

суддів - Карташова О.Ю., Дронської І.О.,

за участю секретаря: Козубської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Марківського районного суду Луганської області від 19 червня 2017 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою, в якій просив встановити факт, що його вимушене переселення у жовтні 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. В обґрунтування заяви ОСОБА_2 зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_5 року в смт. Марківка Марківського району Луганської області, був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 та є власником вказаної квартири. Відповідно до довідки від 02.11.2015 року № 925022362 він перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб, оскільки був вимушений переїхати з м. Луганськ до смт. Марківка Луганської області та на даний час проживає АДРЕСА_2.

Заявник в заяві зазначив, що до початку збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Луганської області він був повноправним громадянином держави Україна, де людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м.Луганська, він мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. У зв'язку з військовою агресією Росії проти України місто Луганськ після окупації російськими військами перетворився в місто, де неможливе подальше проживання, а тому в жовтні 2014 р. задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, заявник вирішив залишити своє житло і переселитись до іншої частини України, зокрема до смт.Марківка Луганської області, де був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа. Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Луганської області заявнику довелося прилаштовуватись до нових життєвих умов. Він залишив службу в органах внутрішніх справ і пішов на пенсію (за вислугу років). На даний час заявник не відчуває впевненості у завтрашньому дні. За один короткий період часу він залишився без житла, без підтримки, без надії на повернення додому.

Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено його права і свободи, передбачені конвенцією Про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 Протоколом першим до цієї конвенції від 20.03.1952 року та протоколом №4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 року зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на свободу думки, совісті і релігії.

Отримана ним довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 02.11.2015 року № 925022362 видана Управлінням праці та соціального захисту населення Марківської районної державної адміністрації Луганскої області, посвідчує лише факт його вимушеного переселення з м. Луганськ і не містить в собі зазначення причин такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Звернення з такою заявою обумовлено тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 19 червня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції рішення Марківського районного суду Луганської області від 19 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольни його вимоги, встановити факт, що має юридичне значення, що його вимушене переселення у жовтні 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, ухвалено з порушенням норм матеріально і процесуального права. Суд безпідставно відмовив йому у задоволенні його вимог, не взяв до уваги, що Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не визначає порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту та/або тимчасової окупації території України, та не виключає можливості звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

В судове засідання ОСОБА_2 не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений у визначеному законом порядку. В судовому засіданні його інтереси представляв ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України у судове засідання не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений у визначеному законом порядку, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.

Заслухавши осіб, які зявилися до судового засідання, доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що судом було встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином України та має паспорт серії НОМЕР_1 виданий 09.07.1999 року, місцем реєстрації з 12.11.2013 року зазначено АДРЕСА_1 Згідно договору купівлі продажу квартири ОСОБА_2 є власником вказаної квартири за адресою АДРЕСА_1.Відповідно до довідки від 02.11.2015 року № 925022362 ОСОБА_2 перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб, та має фактичне місце проживання: АДРЕСА_2. Суд встановив, що заявник є внутрішньо переміщеною особою, та звернувшись з цією заявою він має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Встановивши зазначені вище обставини, суд першої інстанції виходив з того, що факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації є загальновідомим. Наявність довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є підтвердженням факту переміщення заявника внаслідок збройної агресії Росії проти України та згідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» дана обставина є загальновідомою та такою, що не потребує доказування. Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року особами, що перебувають під захистом Конвенції, є ті хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони є. Норми Конвенції поширюють свою дію на осіб, визначених ст.4 вказаної Конвенції та не потребує судового рішення про втсновлення такого факту.

Колегія суддів судової палати вважає, що такий висновок суду правильний і відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Тобто, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Із матеріалів справи вбачається, що заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, подано ОСОБА_2 для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, оскільки довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка видана заявнику не містить відомостей, що вимушене переселення заявника у жовтні 2014 року з окупованої території Луганскої області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганскої області України.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 02.11.2016 року НОМЕР_2 (а.с.19).

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 02.11.2016 року НОМЕР_2, місцем реєстрації заявника зазначено АДРЕСА_1, фактичне місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

При цьому відповідно до ч. 2 вказаної статті адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті, а в даному випадку - м. Луганськ.

Виходячи зі змісту вказаних правових норм, законодавством передбачено порядок підтвердження та встановлення факту наявності збройного конфлікту та тимчасової окупації певної території, набуття статусу внутрішньо переміщеної особи.

Колегія суддів судової палати зазначає, що Верховною Радою України прийнято ряд рішень, якими було визначено тимчасово окупованими території окремих районів, міст, селищ та сіл Донецької та Луганської областей, на яких тимчасово запроваджений особливий порядок місцевого самоврядування.Такими рішеннями парламенту, зокрема, є: Закон України від 16 вересня 2014 року№ 1680-VII "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей"; Постанова Верховної ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII "Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, Національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором"; Постанова Верховної ради України від 17 березня 2015 року № 252-VIII "Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування"; Постанова Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями"; Постанова Верховної Ради від 21 квітня 2015 року № 337-VIII "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків".

Також Верховна Рада України офіційно звернулася до міжнародного співтовариства з заявами про визнання РФ державою-агресором та про прийняття рішення щодо відсічі збройній агресії РФ та подолання її наслідків.

До того ж 19 грудня 2016 року Генеральна асамблея ООН схвалила резолюцію щодо ситуації з правами людини в Автономній Республіці Крим і місті Севастополь. Після прийняття цієї резолюції вперше в офіційних документах ООН РФ була визнана країною-окупантом, а територія Автономної Республіки Крим і Севастополя - тимчасово окупованою територією.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України" від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" уведено в дію відповідне рішення Ради національної безпеки і оборони України, щодо проведення АТО на сході України. Указом Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 було введено в дію рішення РНБО від 4 листопада 2014 року "Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях".

Таким чином факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації є загальновідомим та не потребує доказуванню.

Відповідно до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Зважаючи на зазначені положення чинного законодавства України - право на життя, безпеку та захист такого права, а також обов'язок держави захищати права громадян є, на думку суду, абсолютним як правом так і обов'язком та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності чи встановлення причини настання такого факту.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

За нормою ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Таким чином висновок суду першої інстанції, що наявність довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вже є підтвердження факту вимушеного переселення заявника внаслідок збройної агресії Росії проти України правильний та відповідає встановленим по справі обставинам.

На думку колегії суддів, заявник не довів, що від встановлення факту, що вимушене переселення заявника з окупованої території Луганської області відбулося внаслідоку збройної агресії Російської Федерації, залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав.

Колегія суддів судової палати погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлення такого факту не може пов'язуватися з набуттям особи статусу, яка перебуває під захистом Конвенції Про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, оскільки ст.4 вказаної Конвенції визначено коло осіб, що перебувають під захистом Конвенції.

У апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Твердження апелянта, про те, що юридичний факт, який він просив встановити має індивідуальний характер та стосується виключно його - висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені за приписами норм ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Фактично заявник просить встановити причинно-наслідковий зв'язок між його вимушеним переселенням з м. Луганська та збройною агресією Російської Федерації проти України. Доводи апеляційної скарги про те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що була видана заявнику не містить відомостей про конкретні причини внутрішнього переміщення є безпідставними, оскільки законодавством передбачений порядок підтвердження та встановлення факту наявності збройного конфлікту та тимчасової окупації певної території, а також підтвердження факту вимушеного переселення осіб, які проживали на такій території.

Не заслуговують уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що заяву про встановлення факту, що має юридичне значення подано заявником для визначення його статусу, як жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов'язків, які передбачені Конвенцією про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, оскільки Конвенція ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року ст..4 передбачено коло осіб, які перебувають під захистом цієї Конвенції та не потребує від суб'єктів наявності судового рішення про визначення їх статусу, як жертви міжнародного конфлікту.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах чинного процесуального законодавства, а тому не спростовують висновків суду та не впливають на правильність постановленого судом рішення, з огляду на вимоги ст.308 ЦПК України, не можуть бути підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. ст, 303, 308, 315, 317, 319 ЦПК України , колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Cудді: