Номер провадження: 22-ц/785/3633/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3, а також прокуратури Одеської області на рішення Болградського районного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Ліквідаційної комісії Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, прокуратури Одеської області, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди та матеріальних збитків, завданих незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду,

встановила:

21.12.2015 року позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом, який неодноразово уточнював, не змінюючи при цьому ні предмету позову, ні правових підстав позову (т.1, а.с.25-28, 95-96), та просив ухвалити рішення, яким стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету Державної казначейської служби України відшкодування матеріальної шкоди у сумі 27 003,76 грн., моральної шкоди у сумі 2 000 000 грн., шляхом списання вказаних коштів у безспірному порядку на його користь з Єдиного рахунку Державної Казначейської служби України.

Свої вимоги мотивував тим, що 07.12.2011 року слідчим СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу стосовно нього, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

12.05.2012 року начальником СБНОН РВ ГУМВС України в Одеській області капітаном міліції ОСОБА_6 він, ОСОБА_3 був затриманий за підозрою у вчиненні злочину та направлений для утримання в камеру попереднього ув'язнення ІВС Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області. У подальшому, в травні 2012 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено постанову, якою обрано відносно нього запобіжний захід взяття під варту в ОСІ УГДУВІН в Одеській області.

За результатами розгляду Болградським районним судом Одеської області кримінальної справи, 26.07.2013 року було постановлено вирок, яким його, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України та призначено покарання 9 (девять) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, а термін відбування покарання обчислений з 12.05.2012 року, тобто з моменту його затримання.

Однак за наслідками розгляду його апеляційної скарги апеляційним судом Одеської області від 26.11.2013 року постановлено ухвалу, якою вирок Болградського районного суду Одеської області від 26.07.2013 року скасовано, матеріали кримінальної справи повернуто прокурору Болградського району Одеської області для проведення додаткового розслідування, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було змінено на підписку про невиїзд, звільнено його з-під варти.

18 лютого 2015 року старшим слідчим СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції ОСОБА_7 було винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінальних правопорушень по кримінальному провадженню, внесеному в ЄРДР за № 0000251 від 24.03.2015 року.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава Україна, в особі СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області та прокуратури Болградського району Одеської області, завдала йому значної моральної шкоди та матеріальних збитків, внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу - тримання під вартою.

У звязку з притягненням його до кримінальної відповідальності, він провів під вартою 1 (один) рік 6 (шість) місяців 13 (тринадцять) днів, через що не мав ніякої можливості заробляти грошові кошти на утримання себе та своєї сім'ї і відповідно втратив свій заробіток.

Позивач зазначив, що розмір матеріальних збитків, згідно здійсненого ним розрахунку, виходячи з мінімальної заробітної плати по Україні у сумі 1450 грн., відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», тобто на час уточнення його позовних вимог 24.05.2016 року, з розрахунку загального терміну перебування під вартою 1 рік 6 місяців 13 днів склав 27 003,76 грн.

Окрім того, зазначений тривалий термін перебування під вартою за злочин, який він не вчиняв, став причиною виникнення його моральних страждань, які, враховуючи характер заподіяного правопорушення, довготу викликаних та перенесених страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, призвели до порушення сімейних звязків і стосунків з іншими людьми, неможливості відновлення його немайнових втрат, глибокого душевного неспокою, підвищення нервозності, погіршення сну в результаті пережитого, порушення звичайного способу та ритму життя, неможливості знайти нову роботу та й інших негативних впливів.

Позивач був звинувачений у зберіганні наркотичних засобів, в результаті чого багато його знайомих розірвали стосунки з ним та його родиною, у звязку з чим він пережив тяжкі моральні страждання. Його дружина була змушена відволікатися від своїх справ та брати грошові кошти в борг для придбання передач. Крім того тривале утримання під вартою призвело до погіршення стану його здоровя.

Завдану йому моральну шкоду позивач оцінив в 2 000 000 (два мільйони) грн. та вважав її справедливою, співмірною та відповідною мірою усіх його моральних страждань, пережитих під час тривалого перебування під вартою.

В обґрунтування правових підстав даного позову, позивач посилався на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на ст.ст. 23, 1176 ЦК України, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та вважав, що завдана шкода має бути йому відшкодована Державною казначейською службою України за рахунок Державного бюджету України.

Ухвалою суду від 24.03.2016 року на підставі клопотання Міністерства внутрішніх справ України до участі у розгляді названої справи у якості співвідповідача було залучено Ліквідаційну комісію Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області (т.1, а.с.68-69).

14.06.2016 року на підставі ухвали суду за клопотанням позивача та його представника до участі у розгляді цієї справи у якості співвідповідача залучено Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (т.1, а.с.114-115).

Представники відповідачів: Ліквідаційної комісії Болградського РВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Міністерства внутрішніх справ України, прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України позовні вимоги не визнали, просили в їх задоволенні відмовити.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 15 лютого 2017 рокупозовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені частково та було стягнуто на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на відшкодування матеріальних збитків 27 003,76 грн., а також моральну шкоду - у сумі 29 840 грн. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено (т.1, а.с.262-267).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (т.2, а.с.5-11).

В апеляційній скарзі прокуратура Одеської області просить вказане рішення суду скасувати, в частині позовних вимог до прокуратури Одеської області, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до прокуратури Одеської області відмовити (т.2, а.с.20-24).

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України ухвалою суду від 24.04.2017 року повернута апелянту через неусунення недоліків апеляційної скарги (т.2, а.с.12-17, 67-69).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та відмови в задоволенні апеляційної скарги прокуратури Одеської області, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що в період з 12 травня 2012 року по 26 листопада 2013 року позивач ОСОБА_3 перебував під вартою по кримінальній справі за ознаками злочину, передбаченого ст.307 ч.3 КК України за фактом незаконного зберігання і збуту наркотичних засобів в особливо великих розмірах, та постановою старшого слідчого СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції ОСОБА_7 від 18.02.2015 року кримінальне провадження № 0000251 було закрито відповідно до ст.284 ч.1 п.2 КК України - за відсутністю складу кримінальних правопорушень, підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, чи відшкодована у повному обсязі завдана позивачу ОСОБА_3 незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та триманням його під вартою моральна шкода, та чи є винні дії в завданні матеріальної і моральної шкоди прокуратури Одеської області.

Що ж до відшкодування позивачу ОСОБА_3 матеріальної шкоди, сума якої за рішенням суду склала 27 003,76 грн., то фактично рішення суду в цій частині ОСОБА_3 не оскаржується. Ним оскаржується рішення суду в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню йому, та яка стягнута судом у сумі 29 840 грн., в той час як він ставив питання про відшкодування завданої йому моральної шкоди у сумі 2 000 000 грн.

Аналізуючи матеріали цивільної справи та надані доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування йому моральної шкоди, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що у відповідності до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України.

У відповідності до роз'яснень які містяться в абзаці 2 п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за № 4 коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Пунктом 14 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року встановлено, що відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При здійсненні розрахунку моральної шкоди, судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» у 2017 році встановлено мінімальну заробітну плату:

у місячному розмірі: з 1 січня 3200.00 грн.;

у погодинному розмірі: з 1 січня 19.34 грн.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1 600 грн.

З огляду на викладене, та враховуючи час перебування позивача під вартою: з 12 травня 2012 року по 26 листопада 2013 року (1 рік 6 місяців 13 днів), суд вказав, що розмір відшкодування на користь позивача моральної шкоди не може бути меншим ніж 29 840.00 грн., з розрахунку:

1 рік 6 місяців= 18 місяців х 1 600.00 грн. = 28 800.00 грн.

13 днів х 8 годин (щодня) = 104 години х 10.00 грн. (розмір за 1 годину з розрахунку кількості днів в лютому, тобто на час постановлення рішення судом) = 1 040.00 грн.

28 800 грн. + 1 040.00 грн. = 29 840.00 грн.

Однак, погоджуючись із вказаним розрахунком, колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду в частині періоду, за який має розраховуватись моральна шкода, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч.6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частиною 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, вказаним Законом перебачено, що моральна шкода відшкодовується не за час перебування особи під вартою, а за кожен місяць перебування її під слідством чи судом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачОСОБА_3, знаходився під слідством 3 роки і 16 днів, тобто 36 місяців та 16 днів, як було зазначено вище, мінімальний розмір заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, застосовується 1600 грн., у звязку з чим мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить не 29 840 грн., як визначив суд першої інстанції, а 58 425,81 грн. (36 міс. 16 днів х 1600 грн.).

Відповідно до розяснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни судового рішення, в частині стягнення на користь позивача завданої йому моральної шкоди, та збільшити її розмір з 29 840 грн. до 58 425,81 грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення на його користь завданої моральної шкоди у сумі 2 000 000 грн., то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, з огляду на наступні обставини.

Так, ухвалюючи судове рішення про стягнення моральної шкоди на користь позивача, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним у справі доказам, які свідчать про характер, обсяг і тривалість страждань, яких зазнав позивач у справі у зв'язку із затриманням, пред'явленням обвинувачення у скоєнні злочинів щодо яких вину не доведено, тривалої ізоляції від суспільства у зв'язку із знаходженням під вартою та перебуванням під слідством і судом, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, й інші негативні впливи внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого та перебуванням під вартою, які пов'язані із необхідністю докласти значних додаткових зусиль для відновлення і організації життя та здоровя, позбавлення позивача можливостей у повному обсязі реалізувати ним свої звички і бажання, не виконання ним своїх батьківських обов'язків, втрата заробітку, була порушена морально-психологічна атмосфера в сім'ї, оскільки його рідні також жили весь цей час в очікуванні судового вироку.

При цьому судом при ухваленні рішення прийнято до уваги, що розмір відшкодування моральної шкоди не має бути більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який при ухваленні рішення в частині відшкодування моральної шкоди, критично розцінив твердження позивача щодо виникнення у нього захворювань внаслідок перебуванням під слідством і судом, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що до часу його затримання він не мав зазначених захворювань, що вони у нього виникли лише внаслідок перебування його під слідством та судом, що він не мав таких захворювань раніше, і що саме порушення кримінальної справи спричинило виникнення у нього вказаних захворювань. Позивачем не надано доказів, що після звільнення та по теперішній час він звертався до лікарів за наданням йому медичної допомоги, проходив певні курси лікування, несе постійні фінансові затрати на лікування, та відновлення свого стану здоровя.

Що стосується апеляційної скарги прокуратури Одеської області в тій частині, що прокуратура Одеської області є неналежним відповідачем у справі, оскільки ніяких неправомірних дій по відношенню до позивача не вчиняла, то колегія суддів не погоджується з нею, оскільки, як було зазначено вище, моральна та матеріальна шкода позивачу ОСОБА_3 була завдана саме незаконними діями органів слідства, прокуратури і суду, яка виникла внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу - тримання під вартою.

Так, п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції чинній станом на 2010 рік) визначено, що кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю за відсутністю в діянні складу злочину.

Статтею 213 КПК України встановлено, що кримінальна справа закривається при наявності підстав, зазначених у ст. 6 цього Кодексу, при недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Положеннями ст.ст.3, 27 Конституції України життя людини та її здоров'я визнається найвищою соціальною цінністю.

Статтею 29 Конституції України визначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість.

Однак, як було вказано вище, 07.12.2011 року слідчим СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

12.05.2012 року начальником СБНОН РВ ГУМВС України в Одеській області капітаном міліції ОСОБА_6 ОСОБА_3 був затриманий за підозрою у вчиненні злочину та направлений для утримання в камеру попереднього ув'язнення ІВС Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області. У подальшому, в травні 2012 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено постанову, якою обрано відносно нього запобіжний захід взяття під варту в ОСІ УГДУВІН в Одеській області.

Вироком Болградського районного суду Одеської області від 26.07.2013 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України та призначено покарання 9 (девять) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, термін відбування покарання обчислений з моменту його затримання - з 12.05.2012 року.

Однак ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.11.2013 року вищезазначений вирок було скасовано, матеріали кримінальної справи повернуто прокурору Болградського району Одеської області для проведення додаткового розслідування, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою позивачу було змінено на підписку про невиїзд, звільнено його з-під варти.

І лише 18 лютого 2015 року старшим слідчим СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції ОСОБА_7 було винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінальних правопорушень по кримінальному провадженню, внесеному в ЄРДР за № 0000251 від 24.03.2015 року.

Таким чином, позивач ОСОБА_3 3 роки і 16 днів незаконно перебував під слідством і судом.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, саме на прокуратуру покладено обовязок по здійсненню нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативну-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, а також підтримання державного обвинувачення в суді.

Частино 2 ст. 30 вищевказаного Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при проведенні досудового розслідування (дізнання та досудового слідства) у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Повноваження прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів органами, що здійснюють досудове розслідування, визначаються кримінальним процесуальним законодавством.

Що стосується підтримання державного обвинувачення в суді, то відповідно до ст. 36 вказаного Закону України «Про прокуратуру» прокурор підтримує державне обвинувачення в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень, користуючись при цьому правами і виконуючи обов'язки, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України.

Під час судового провадження прокурор має право змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення або відмовитися від обвинувачення у випадках та порядку, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України.

У відповідності до ч. 4 ст. 36 Кримінально-процесуального кодексу України, в редакції від 13.04.2012 року № 4651-VІ, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі КПКУ), право на подання апеляційної і касаційної скарги мають також незалежно від їх участі в судовому провадженні службові особи органів прокуратури вищого рівня.

Згідно ч.6 ст. 36 КПКУ Генеральний прокурор України, перший заступник, заступники Генерального прокурора України, прокурори Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, прокурори міст і районів, районів у містах, міжрайонні та спеціалізовані прокурори, їх перші заступники і заступники при здійсненні нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування мають право скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих та підпорядкованих прокурорів у межах строків досудового розслідування, передбачених статтею 219 цього Кодексу. Про скасування таких постанов повідомляється прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення відповідного досудового розслідування.

Проте, ні прокуратура Болградського району, ні прокуратура Одеської області, на які покладено обовязок по здійсненню нагляду за дотриманням законів органами, які проводять оперативну-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство в Болградському районі, не здійснили дій, які б були направлені на захист прав позивача ОСОБА_3, з метою недопущення незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, тримання під вартою і засудження.

З підстав викладеного, апеляційна скарга прокуратури Одеської області щодо відсутності її вини у завданні позивачу ОСОБА_3 матеріальної і моральної шкоди, є безпідставною і такою, що підлягає відхиленню.

Також безпідставними є доводи прокуратури Одеської області, викладені її представником в апеляційній скарзі про те, що суд неправомірно взяв у розрахунок матеріальної шкоди мінімальну заробітну плату у сумі 1450 грн., оскільки в уточнених позовних вимогах від 24.05.2016 року (т.1, а.с.95-96) позивач зазначив, що розмір матеріальних збитків здійснений ним, виходячи з мінімальної заробітної плати по Україні у сумі 1450 грн., відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», тобто на час уточнення його позовних вимог 24.05.2016 року, з розрахунку загального терміну перебування під вартою 1 рік 6 місяців 13 днів, який склав 27 003 грн.

Розрахунок моральної шкоди здійснений позивачем, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 1600 грн., яка з 01.12.2016 року встановлена у вказаному розмірі.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відхилив заперечення представника Державної казначейської служби України щодо відсутності у неї будь-яких зобовязань по відшкодуванню шкоди, завданої іншими державними органами.

Так, відповідно до ст.1 та 4 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджено Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України відповідно до покладених завдань (окрім іншого) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідно до ст. 3 зазначеного Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

У відповідності до ст. 22 Бюджетного кодексу України Держана казначейська служба України в т.ч. є розпорядником бюджетних коштів.

Як вбачається зі змісту ст. 25, п. 9 розділу 6 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного Кодексу України, Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, шляхом безспірного списання в т.ч. з рахунків резервного Фонду.

При цьому суд правомірно вказав, що право на відшкодування шкоди гарантоване ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-5 є джерелом національного права.

У відповідності до положень ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_3, з 29 840 грн. до 58 428,81 грн.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокуратури Одеської області слід відхилити, оскільки зазначені в ній доводи є безпідставними і необгрунтованими.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 15 лютого 2017 рокузмінити, збільшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_3, з 29 840 грн. (двадцять девять тисяч вісімсот сорок гривень) до 58 428,81 грн. (пятдесят вісім тисяч чотириста двадцять вісім гривень 81 копійка).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокуратури Одеської області відхилити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2