Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 48 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна шляхом виділу в натурі частки житлового будинку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2017 року,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з даним позовом, в якому просила поділити в натурі житловий будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме по ? його частині та вирішити питання стосовно судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що із відповідачем перебувала у шлюбі до 14 грудня 2012 року.

В період шлюбних відносин 23 грудня 2004 року їй та ОСОБА_3 в рівних частинах був подарований житловий будинок, який розташований по вул. Деповській, 67 ум. Коростені.

Відповідач чинить перешкоди у користуванні будинком та господарськими будівлями. Угоди про спосіб виділення частки спірного майна не досягнуто, а тому змушена звернутися за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням в частині визначеного судом варіанту поділу будинку, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, де просить його змінити і виділити йому у власність 1/2 частину будинку та надвірних будівель і споруд, відмічену синім кольором у варіанті № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи, а позивачу виділити у власність іншу половину цього будинку, яка відмічена жовтим кольором у варіанті №1 висновку вказаної судової експертизи.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що оскаржуване рішення ухвалене без повного, всебічного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів. Зазначає, що суд при виборі варіантів розподілу майна надав перевагу побажанням позивача, виходячи з того, що вона є жінкою та матірю спільних дітей. Залишивши основні комунікації та обладнання (електрозабезпечення, газопостачання, теплопостачання) у власності позивача, суд поклав на нього обовязок переобладнання житла, виходячи з того, що він є чоловіком та має більші можливості, що порушує рівність сторін у вказаних правовідносинах. Крім того, суд не врахував, що позивач постійно проживає у Російській Федерації, де має місце роботи та проживання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 14 грудня 2012 року (а.с.13).

Відповідно до договору дарування від 23 грудня 2004 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частках прийняли у дар житловий будинок № 67 по вул. Деповській у м. Коростені Житомирської області (а.с.8).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15.06.2015 року № 608/06.15 ринкова вартість спірного будинку з надвірними будівлями та спорудами складає 215690,00 гривень та виділення в натурі приміщень у відповідності часток між співвласниками житлового будинку не вбачається за можливе (а.с.30-44).

Задовольняючи позов та розділивши домоволодіння згідно варіанту № 1 висновку експерта № 608/06.15 від 15.06.2015 та «Доповнення щодо перепланувань по варіантам розділу, представлених у висновку № 608/06.15 судової будівельно-технічної експертизи від 15.06.2015 року» від 15.02.2016, суд першої інстанції виходив з того, що розподіл будинку є можливим. Обраний варіант його поділу суд мотивував тим, що позивач є жінкою та матірю спільних неповнолітніх дітей сторін, які знаходяться на її вихованні та утриманні, тому основні переобладнання та ремонтно-будівельні роботи в спірному будинку поклав на відповідача, який є чоловіком та має більше можливостей для їх проведення.

Проте, з таким висновком колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 статті 60 СК України).

Стаття 63 Сімейного Кодексу України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 СК України).

У відповідності до положень частини 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частина 3 цієї статті Закону передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи відповідач проживав і на даний час проживає із членами новоствореної сімї у спірному будинку.

ОСОБА_2 у 2014 році разом із дітьми у ньому не проживають (а.с.103). Доказів того, що відповідачем вчиняються неправомірні дії повязані із позбавленням позивача та їх спільних дітей користування спірним будинком не встановлено.

У судовому засіданні відповідач пояснив, що вказаний будинок є єдиним житлом його та членів родини. Він не заперечує проти виплати позивачу грошової компенсації половини його вартості, оскільки враховуючи технічний стан будинку проживати у ньому двом сімям неможливо.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки висновку експерта №608/06.15 від 15 червня 2015 року, де зазначено, що внутрішнє планування цього будинку, конструктивні його особливості, технічний стан на момент проведення дослідження, вимоги нормативних документів, діючих в галузі будівництва дає експерту підстави зробити висновок що виділення в натурі приміщень у відповідності часток між співвласниками спірного житлового будинку не вбачається можливим (а.с. 44).

Друга частина цього висновку містить посилання на можливість розподілу спірного обєкту нерухомості із зазначенням варіантів поділу, яка і була і взята судом за основу при ухваленні рішення.

Проте, експерт звертає увагу, що у такому випадку порушуються вимоги нормативних документів, діючих в галузі будівництва, порушуються вимоги чинного законодавства щодо площі житлових кімнат, має місце відступ від рівності ідеальних часток. При такому розподілі виникає необхідність приведення основних конструктивних елементів до технічного стану, який забезпечує безпечну експлуатацію приміщеннями житлового будинку.

Встановлено, що у по поверховому плані будинку від 10 грудня 2004 року зазначено рік його будівництва - орієнтовно 60-ті роки.

У висновку експерта вказано, що за результатами дослідження фізичний знос житлового будинку та господарських будівель становить від 46% до 55%, що відповідно до таблиці 5.1 СОУ ЖКГ 75.11-35077234, 0015:2009 «Житлові будинки. Правила визначення фізичного зносу житлових будинків, надає загальну оцінку технічного стану обєктів дослідження: як незадовільний (а.с. 33 на звороті).

Згідно характеристики будівель та споруд загальна площа будинку складає 46,7 кв.м, житлова площа - 17,8 кв.м (а.с.11).

Відповідно до чинного житлового законодавства норма жилої площі в Україні встановлена у розмірі 13,65 кв.м на одну особу (стаття 47 ЖК України).

При таких обставинах, колегія суддів дійшла висновку, що поділ спірного житлового будинку є неможливим, оскільки при його здійсненні порушуються норми чинного житлового законодавства, нормативні документі, діючі в галузі будівництва та безпечної експлуатації приміщень житлового будинку.

На вказані обставини суд відповідної уваги не звернув, не дав належної оцінки встановленим доказам і помилково ухвалив рішення про задоволення позову.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом виділу в натурі частки житлового будинку.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: