Справа №265/22/17
Провадження №2-о/265/25/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєва І. М.,

за участю секретаря судового засідання Розсоха І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім"єю, зацікавлена особа: Управління Пенсійного фонду в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя, -

В С Т А Н О В И В :

05.01.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт проживання однією сім'єю з її померлою матірю, ОСОБА_2, з метою отримання недоотриманої пенсії у звязку зі смертю пенсіонера. Свої вимоги заявник мотивує тим, що вона є донькою ОСОБА_2, яка померла 16.09.2015р., після смерті якої залишилась спадщина, зокрема у вигляді недоотриманої пенсії. Вона з матірю проживали разом за адресою: Донецька обл., Новоазовський р-н, пос. Сєдово, вул.Калініна, 101, вели спільне господарство. У звязку з проведенням АТО ОСОБА_2 не отримувала пенсію з вересня 2014 та по день смерті. Оскільки надана заявницею довідка про склад сім*ї видана Сєдовською селищною радою ДНР, УПФУ в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя, УПФ не приймає її до уваги. Тому на підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просить суд встановити факт її проживання однією сім'єю із ОСОБА_2 за адресою: Донецька обл., Новоазовський р-н, пос. Сєдово, вул. Калініна, 101.

Заявниця ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, в письмовій заяві свої вимоги підтримала та просила слухати справу за її відсутністю.

Представник зацікавленої особи до суду не з'явився, направив заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, при вирішенні справи покладався на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, ОСОБА_2 померла 16.09.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-НО № 949791.

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження, свідоцтвами про укладення шлюбу, з яких вбачається родинний зв'язок між ними.

За змістом ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім*ї, а у разі відсутності входять до складу спадщини.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у звязку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім*ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті.

Як вбачається із довідки № 3 від 09.01.2017 року, виданої Сєдовською селищною адміністрацією так званої «ДНР», ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. На момент смерті з нею проживала дочка ОСОБА_1

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

З огляду на наведене суд приймає до уваги довідку від 09.01.2017 року № 3, виданою Сєдовською селищною адміністрацією «ДНР», та визнає її в даному випадку достатнім доказом на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 однією сім"єю з померлою матірю ОСОБА_2

Оскільки відсутній документ, котрий свідчить про факт постійного проживання заявниці разом із спадкодавцем, а в суді даний факт підтверджено належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 256-259 суд,-

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім"єю, зацікавлена особа: Управління Пенсійного фонду в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім'єю за адресою: Донецька область, Новоазовський район, пос. Сєдово, вул..Калініна, будинок 101, на момент смерті ОСОБА_2, яка настала 16 вересня 2015 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: І. М. Міхєєва