У Х В А Л А

20 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку в спільному майні, виплату компенсації та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_5 на 35/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 35/100 частин зазначеного жилого будинку.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_5 задоволено. Ухвалено вселити ОСОБА_5 до належних йому 35/100 частин жилого будинку. Зобов'язано ОСОБА_4 та інших відповідачів не чинити ОСОБА_5 перешкод у проживанні в спірному будинку. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

30 березня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого та 27 травня 2015 року, ухвалу Верховного Суду України від 22 грудня 2010 року та постанову Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, в яких, на її думку, по-іншому застосована зазначена норма матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, погодився з висновком апеляційного суду, який з урахуванням судової будівельно-технічної експертизи дійшов висновку про те, що ідеальна частка ОСОБА_5 в спірному житловому будинку є значною і таке припинення завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника спірного будинку, оскільки ринкова вартість його частки в будинку складає 230 тис. 43 грн, а її виділ можливий за умови проведення певних будівельних робіт.

Натомість у наданих для порівняння ухвалах від 27 травня та 18 лютого 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справи погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що частка відповідачів у спірних будинках є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне користування зазначеним житлом є неможливим через неприязні стосунки між сторонами, припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів. Крім того відповідачі є власниками інших жилих приміщень.

В ухвалі від 22 грудня 2010 року Верховний Суд України, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що сторони не перебувають у родинних відносинах, частка відповідачів у спільному майні є незначною і не може бути виділена їм у натурі, квартира є неподільною, спільне користування нею через неприязні стосунки між сторонами є неможливим. До того ж таке припинення не завдасть їм істотної шкоди, оскільки відповідачі зареєстровані та мешкають в іншому місті.

Отже, надані заявником для порівняння судові рішення не можуть бути прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки висновки, викладені у цих судових рішеннях та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року міститься висновок про те, що для припинення права особи на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктом 1−3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновок, викладений в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, суперечить висновку, викладеному в зазначеній постанові Верховного Суду України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку в спільному майні, виплату компенсації та визнання права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко