УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Дьоміної О.О., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до відкритого акціонерного товариства Банку «Біг Енергія» про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 3 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства Банку «Біг Енергія» про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтувала тим, що між нею та відповідачем 22 серпня 2007 року було укладено договір вкладу з наступними змінами від 27 жовтня 2008 року.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 9 жовтня 2009 року з банку було стягнуто 354 тис. грн вкладу та 12 016 грн 60 коп. процентів за користування вкладом.

Позивач зазначила, що на момент звернення до суду із вказаним позовом їй кошти вкладу і проценти не повернуто відповідачем, що в силу ст. 625 ЦК України, на банк покладає обов'язок по відшкодуванню їй збитків у вигляді інфляційних втрат.

Навівши у позовній заяві відповідний розрахунок, ОСОБА_4 просила суд стягнути на її користь з відповідача 340 232 грн 55 коп. в рахунок відшкодування інфляційних втрат.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 3 серпня 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 3 серпня 2016 року і направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові про стягнення інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що до даних правовідносин підлягають застосуваннюнорми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки Постановою Правління Національного банку України від 24 лютого 2010 року № 97 було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію з 1 березня 2010 року відкритого акціонерного товариства Банку «Біг Енергія».

За правилами п. 3 ч. 5 ст. 36, ч. 3 ст. 46 вказаного вище Закону нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку, під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

На момент розгляду справи судом першої інстанції у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, а тому ці обставини унеможливили стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Інфляційні втрати, які просила стягнути з відповідача ОСОБА_4, не є витратами, безпосередньо пов'язаними із здійсненням ліквідаційної процедури, і тому суди дійшли висновків про безпідставність заявленого позову та відмовили у його задоволенні.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами помилково зроблено висновки про необхідність застосування до даних правовідносин положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Такі доводи заявника є безпідставними, оскільки згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

З моменту введення тимчасової адміністрації, унеможливлюється стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і до таких аналогічних правових висновків прийшов Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постанові від 20 січня 2016 року, справа №6-2001цс15, яка за правилами ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування.

Доводи касаційної скарги та наявні у матеріалах справи документи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. Колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 3 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.О. Дьоміна

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік