У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

за участі: представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду від 7 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6; про визнання недійсним договору іпотеки, зняття накладеної нотаріусом заборони на відчуження та виключення запису з реєстрів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Костопільського районного суду від 7 грудня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (далі - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" або банк), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6; про визнання недійсним договору іпотеки, зняття накладеної нотаріусом заборони на відчуження та виключення запису з реєстрів.

На рішення суду позивач через свого представника - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, що полягає у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про те, що твердження суду щодо встановлених рішенням Костопільського районного суду від 10 березня 2016 року обставин спростовується таким чином. Оспорюваний кредитний договір визнано судом неукладеним, а тому не може бути визнано недійсним договір, який не було укладено. Дане рішення вважає пов'язаним зі справою, рішення в якій переглядається. З цього приводу Верховним Судом України висловлено правову позицію, яка міститься в постанові від 3 лютого 2016 року в справі №6-2017цс15.

Між тим, обставин, встановлених рішенням Костопільського районного суду від 10 березня 2016 року, суд до уваги не взяв.

Оскільки кредитний договір №014/53-05/61107 від 05.06.2007 року є неукладеним, тому договір іпотеки №014/53-05/61107-і, який укладено 5 червня 2007 року на забезпечення виконання неіснуючого основного зобов'язання за кредитним договором, є незаконним та порушує права власника майна на вільне розпоряджання своїм майном.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позову, визнавши недійсним договір іпотеки та знявши накладену заборону згідно із записом №2126, що зареєстрована в реєстрі заборон за №64, на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1, що вчинена приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_7

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з їх необґрунтованості, оскільки кредитний договір недійсним не визнавався, кредитні зобов'язання позичальника перед банком продовжують тривати і не припинялися, тому правових підстав для оспорювання договору іпотеки через неукладеність основного (кредитного) договору встановлено не було.

Матеріалами справи встановлено, що 5 червня 2007 року ОСОБА_1 отримала у ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" 21 400 доларів США з остаточним строком повернення 2 червня 2017 року, про що між ними підписано кредитний договір №014/53-05/61107.

Тоді ж з метою забезпечення повернення позичальником кредитних коштів ними підписано договір іпотеки №014/53-05/61107-і, за яким ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 передали в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцям на праві власності, розташований на земельній ділянці площею 0, 0742 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 5-9).

10 березня 2016 року Костопільським районним судом ухвалено заочне рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання недійсним кредитного договору.

Цим рішенням ОСОБА_1 відмовлено в позові.

Відповідно до положень ст.ст. 233, 223 ЦПК України воно набрало законної сили 4 квітня 2016 року, що сторонами не заперечується і перевірено колегією суддів при огляді матеріалів справи за позовом ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором і зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про захист порушеного права споживача та визнання недійсним кредитного договору (а.с. 199).

Як підставу для відмови в позові суд навів ту обставину, що кредитний договір між сторонами не укладався.

Вважаючи, що оскільки основний договір (кредитний) між сторонами не укладався, тому і похідний договір (іпотечний) є недійсним, ОСОБА_1 звернулася у жовтні 2016 року з відповідним позовом до банку, одночасно вимагаючи зняти заборону на відчуження предмета іпотеки та виключити запис з реєстрів.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Між тим, колегія суддів вважає, що не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Тобто преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір і які зазначені в резолютивній частині рішення чи безпосередньо впливають на її формулювання.

Приходячи до такого переконання, апеляційний суд зважає на те, що висновки Костопільського районного суду, які зроблені в мотивувальній частині заочного рішення від 10 березня 2016 року, є непослідовними, суперечливими та взаємовиключними. Так, висновок про неукладеність (невчинення) оспорюваного договору разом з аналізом обставин справи і оцінкою сукупності доказів за способом їх викладення в мотивувальній частині рішення можна тлумачити неоднозначно. При цьому суд навів докази фактично на користь позивача про недійсність правочину, визнавши в той самий час кредитний договір неукладеним, однак в резолютивній частині рішення зазначив про відмову в задоволенні позову щодо недійсності договору іпотеки (а.с. 10-13; 55-62).

Тому судом правильно відхилено доводи позивача про матеріально-правовий взаємозв'язок обставин, встановлених заочним рішенням Костопільського районного суду від 10 березня 2016 року, та оскаржуваним рішенням.

Оскільки необґрунтованою вбачається первинна вимога, тому в задоволенні похідних вимог судом теж правильно відмовлено.

Крім того, щодо позову в частині зняття накладеної нотаріусом заборони на відчуження і виключення запису з реєстру, то з ними неможливо погодитися й тому, що таких матеріально-правових вимог саме до нотаріуса як відповідача адресовано не було, тобто всупереч положенням ст. 11 ЦПК України його не може бути зобов'язано виконати певні дії.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про преюдиційність встановлених попереднім рішенням суду обставин на увагу колегії суддів не заслуговують і спростовуються правильністю висновків суду.

Не можна погодитися і з посиланнями на правову позицію Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 3 лютого 2016 року в справі №6-2017цс15, адже стосується інших правовідносин та підстав.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що норми матеріального та процесуального права, на застосуванні яких при вирішенні спірних правовідносин наполягала позивач, застосуванню не підлягають суд першої інстанції правильно відмовив у позові.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Разом з тим, додана позивачем до матеріалів справи копія судового рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в іншій справі на підтвердження судової практики колегією суддів урахованою не може бути. Так, на відміну від англосаксонського (прецедентного) права, в Україні діє нормативна система права, яка не передбачає обов'язковості правових висновків одних рішень суду перед іншими. Єдиними винятками вбачаються правові позиції Верховного Суду України, що викладені у його постановах, від яких, між іншим, суд загальної юрисдикції має право відступити з одночасним наведенням відповідних мотивів (ст. 360 (7) ЦПК України).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є його ухвалення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, а рішення Костопільського районного суду від 7 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: