АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1339/17 Справа № 209/4980/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Байбара Г. А. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства Кам'янської міської ради «Тепломережі» про визнання розірваним договору на відпуск теплової енергії та визначення часу припинення споживання послуг теплопостачання, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до комунального підприємства Кам'янської міської ради «Тепломережі» (далі - КП КМР «Тепломережі») про визнання розірваним договору на відпуск теплової енергії та визначення часу припинення споживання послуг теплопостачання, мотивуючи тим, що 28 грудня 2006 року між нею, на той час приватним підприємцем, як споживачем, та відповідачем, як постачальником, був укладений договір на відпуск теплової енергії №1046Л.

Зазначала, що у вересні 2006 року вона подала заяву про припинення підприємницької діяльності до відповідних органів і 03 січня 2007 року державним реєстратором виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради відбулася державна реєстрація припинення підприємницької діяльності, а тому, згідно ч.5 ст.50-1 ЦК України та ч.7 ст.59 ГК України з 09 січня 2007 року вона, як суб'єкт господарювання, вважається ліквідованою.

Вказувала, що 04 січня 2007 року вона письмово повідомила відповідача про припинення нею підприємницької діяльності і про припинення дії договору №1046Л, через відсутність відповіді повторно 28 травня 2008 року, а потім 07 серпня 2008 року знову направила відповідачу аналогічні листи, втім договір з нею, як із фізичною особою, відповідач не уклав.

Посилаючись на те, що вона ще в січні 2007 року повідомила відповідача про припинення договору, тому він не може вважатися автоматично пролонгованим на наступні періоди, а підприємство продовжувало здійснювати відпуск теплової енергії без достатніх на те правових підстав та нараховувало оплату за неї як споживачу третьої групи, 09 вересня 2010 року були демонтовані радіатори центрального опалення, вварені транзити на стояках центрального опалення та проведені гідравлічні випробування у нежитловому приміщенні за спірною адресою, з 09 вересня 2010 року і по теперішній час вона не є споживачем послуг центрального опалення, оскільки здійснює опалення за допомогою електрообігрівачів, а тому просить визнати договір №1046Л від 28 грудня 2006 року, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_2, як споживачем, та КП «Дніпродзержинськтепломережа», як постачальником, розірваним з 29 грудня 2007 року, визначити час припинення споживання нею послуг теплопостачання з 09 вересня 2010 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами регулюються Законом України від 24 червня 2004 року N1875-IV "Про житлово-комунальні послуги".

Статтями 20, 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця -надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно з рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 07 лютого 2000 року за №33 позивач ОСОБА_2 переобладнала належну їй квартиру АДРЕСА_1 (а.с.80,83-84).

28 грудня 2006 року ОСОБА_2, як приватний підприємець, та КП «Дніпродзержинськтепломережа», правонаступником якого є КП КМР «Тепломережі», уклали договір №1046Л на відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання згідно з діючими ДБН по об'єкту споживача нежитлового приміщення, розташованого у АДРЕСА_1, з - 27 жовтня 2006 року, за умовами якого позивачці нараховувалася плата за спожиту теплову енергію за тарифами для ІІІ-ї групи споживачів (а.с.8-10).

Згідно п.5.1 договору розрахунки за теплову енергію повинні були проводитися відповідно до тарифів, встановлених рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради (№732 від 03 листопада 2006 року).

Пунктом 9.1 спірного договору №1046Л було передбачено, що він набуває чинності з дня його підписання обома сторонами та діє до 28 грудня 2007 року, а в частині проведення розрахунків - до повного їх здійснення. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде заявлено однією із сторін.

Згідно довідки виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 23 травня 2008 року за №1425 з 09 січня 2007 року ОСОБА_2 припинила свою підприємницьку діяльність (а.с.7).

04 січня 2007 року, 28 травня 2008 року вона письмово повідомила відповідача про припинення нею підприємницької діяльності і про припинення дії договору №1046Л на відпуск теплової енергії, як суб'єкту господарювання, вважаючи, що в подальшому їй повинна нараховуватися плата за послуги теплопостачання за тарифами, які встановлені для фізичних осіб (а.с.11).

Після припинення ОСОБА_2 підприємницької діяльності вона залишилася споживачем послуг, що надавалися відповідачем до належного їй нежитлового приміщення, плата за спожиту теплову енергію нараховувалась за тарифами для ІІІ-ї групи споживачів, так як вказане приміщення не було повернуто до житлового фонду.

30 липня 2010 року, 25 серпня 2010 року ОСОБА_2 надсилала заяви на адресу відповідача, в яких повідомляла про своє бажання розірвати укладений між ними договір (а.с.17,18)

У вересні 2010 року було виконано демонтаж радіаторів централізованого опалення, вварювання транзитів на стояках централізованого опалення, провело гідравлічні випробування в належному позивачці нежитловому приміщенні АДРЕСА_1, що підтверджується актом здавання-приймання виконаної роботи №26/09.10 від 09 вересня 2010 року (а.с.25).

Після цього ОСОБА_2 багаторазово письмовими заявами від 13 вересня 2010 року, 05 жовтня 2010 року, 13 вересня 2011 року, 07 листопада 2011 року, 28 листопада 2011 року, 31 січня 2012 року, 06 квітня 2013 року повідомляла відповідача про відключення належного їй нежитлового приміщення від послуг теплопостачання та направляла відповідачу заяви про направлення представника для складання акту про те, що вона не є споживачем послуг теплової енергії (а.с.11-25).

12 жовтня 2015 року вона знову направила на адресу відповідача чергову заяву, на яку отримала відповідь про те, що з жовтня 2015 року нарахування за послуги теплопостачання будуть припинені

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_2 без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що плата за послуги нараховувалась їй правомірно та за відповідною групою, а позивачка не зверталася до відповідної комісії та не отримувала дозвіл на відключення належного їй нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення, а виконала це відключення самовільно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (пп.1,2 ч.1 ст.14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ч.2 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Цим же Законом визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері регулювання і встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги (ст.ст.5-7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до підп.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.28 Закону України від 21 травня 1997 року N280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, встановлення тарифів щодо оплати побутових, комунальних та інших послуг, які надаються підприємствами і організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади та погодження цих питань з підприємствами, установами й організаціями, які не належать до комунальної власності.

Крім того відповідно до ст.4 Закону України від 3 грудня 1990 року N507-XII "Про ціни і ціноутворення" Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін/тарифів, а також по контролю за цінами/тарифами.

Згідно зі ст.7 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни і тарифи встановлюються на всі види продукції, товарів і послуг, за винятком тих, по яких здійснюється державне регулювання цін і тарифів.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Відповідно до п.4 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року №1198, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів, форми яких затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Тарифи формуються для трьох категорій споживачів - населення, бюджетних установ, інших споживачів. Для приміщень у житловому будинку, які не використовуються як житлові застосовується тариф для інших споживачів.

Так, згідно роз'яснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, які викладені у листі від 18 березня 2015 року №2450/15/61-15, оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами «для населення» здійснюють власники/користувачі житлового будинку, квартири, інших приміщень, призначених та придатних для постійного проживання в них, за умови їх використання виключно для постійного проживання.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є споживачем послуг, які надаються відповідачем згідно договору від 28 грудня 2006 року та відноситься до споживачів третьої категорії.

Колегія суддів наголошує на тому, що питання відключення житлових будинків від центральних тепломереж регулюється Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4, яким не передбачено самовільне (одноособове) відключення окремої квартири або нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Тобто, правилами врегульовано, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства, самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до п.26 Правил відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України "Про теплопостачання" (2633-15) схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення. Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року №169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Тобто припинення позивачем діяльності як фізичної особи підприємця, не дає підстав для нарахування оплати за надані послуги за іншою категорією споживання та не дає підстав для самовільного відключення від централізованої системи теплопостачання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 28 вересня 2015 року також було встановлено, що 20 листопада 2012 року відповідач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу на стягнення зі ОСОБА_2 заборгованості по оплаті за теплопостачання на суму основного боргу 32.809,72 грн.

Виданий 07 грудня 2012 року судовий наказ на стягнення вказаної суми заборгованості був скасований, в зв'язку з чим КП ДМР «ДТМ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

При розгляді цивільної справи за позовом КП ДМР «ДТМ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, остання частково визнала позовні вимоги в межах суми основного боргу, нарахованого за три останні роки до дня звернення позивача до суду із позовною заявою.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 28 вересня 2015 року, яке є чинним на даний час, стягнута з ОСОБА_2 на користь КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа» сума боргу, нарахована за період з 31 жовтня 2010 року по 30 квітня 2012 року (а.с.94-97).

За таких обставин, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Підстави для визнання спірного договору розірваним з 29 грудня 2007 року та визначення часу припинення споживання ОСОБА_2 послуг теплопостачання з 09 вересня 2010 року відсутні.

Доводи апеляційної скарги стосовно надання дозволу головою ЖБК №49 не відключення системи теплопостачання не можуть слугувати підставою для визнання самовільного відключення правомірними, оскільки таке відключення не передбачене Правилами.

Посилання апеляційної скарги на відсутність бажання на переведення нежитлового приміщення у житловий фонд не можуть слугувати підставою для скасування рішення та задоволення позовних вимог.

Інші доводи приведені в апеляційній скарзі не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.