Справа № 310/7984/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто лайф» про визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ТОВ «Лізингова компаній «Авто лайф», який згодом уточнила, про визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів у яких зазначила, що 31 жовтня 2016 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Авто лайф» укладено договір фінансового лізингу №1567, відповідно до умов якого лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (автомобіль Renault Logan MCV) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Під час укладення договору позивача було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, порушено її права, як споживача, оскільки під час укладання застосовано нечесну підприємницьку діяльність - не було надано достатнього часу для прийняття свідомого рішення, що призвело до того, що в договорі зазначена інша ціна предмету лізингу ніж ОСОБА_1 бажала.

Оголошення про продаж автомобіля Renault Logan MCV за ціною 6 395 доларів 35 центів США позивач побачила в інтервенті. Для оформлення договору купівлі-продажу звернулась до ТОВ «ЛК «Авто лайб». Представником відповідача їй було розяснено, що автомобіль Renault Logan MCV після підписання договору купівлі-продажу та сплати авансу у розмірі 33 000 гривень, протягом місяця буде доставлений до м. Запоріжжя, де позивач зможе отримати його у власність, оплативши різницю між сплаченим авансом (33 000 грн.) та повною вартістю автомобіля (6 395 доларів 35 центів США).

Наступного дня після підписання договору та сплати авансу, зі змісту договору, позивач зрозуміла, що ТОВ «ЛК «Авто лайф» ввів її в оману, оскільки дали підписати не договір купівлі-продажу, а договір фінансового лізингу і не за ціною зазначеною в оголошенні в інтернеті 6 395 доларів 35 центів США, а за ціною 12 790 доларів 70 центів США. Крім того у абз. 1 п. 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу, тобто автомобіль Renault Logan MCV, передається в користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше тридцяти робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного Договору.

Вважає, що за умовами договору лізингодавець може сам створювати умови, які спонукатимуть лізингоодержувача розірвати договір, але при цьому лізингодавець отримає вигоду, а лізингоодержувач, добросовісно сплативши лізингові платежі і не отримавши транспортний засіб, втрачає 20% сплачених коштів та комісію за організацію угоди у розмірі 33 000 (тридцять три тисячі) грн., що становить 10 % від вартості предмета лізингу, натомість за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець отримує вигоду штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію угоди.

В разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач зобовязаний здійснити одноразову доплату з таким розрахунком, щоб комісія за передачу предмету лізингу з моменту укладання договору лізингу та на момент передачі предмета лізингу становила 3% від вартості предмету лізингу в момент його купівлі у продавця.

Зазначає, що договір фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктом 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору.

Вказує, що відповідно до рахунку, оплату 33 000 грн. нею було проведено як авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №1567 від 31.10.2016 року. У договорі цей платіж значиться, як комісія за організацію угоди першочерговий одноразовий платіж (у розмірі 10% від вартості предмета лізингу), що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію та ведення договору протягом терміну його дії. У договорі не обґрунтовано розмір платежу на рівні 10% від вартості предмету лізингу, що складає 33 000 грн., як витрати, повязані з укладанням та обслуговуванням договору лізингу. Вважає, що розмір комісії за організацію угоди є не співмірним з фактичними затратами відповідача на проведення робіт з організації та підготовки укладення договору.

Передбачена договором комісія за послуги супроводження договору у розмірі 7% від вартості предмета лізингу є поняттям тотожним фактичному обслуговуванню, а відповідно лізингоодержувач двічі сплачує за одну й ту ж саму послугу.

Оспорюваним договором остаточно не визначено вартості предмета лізингу, не погоджено графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак до договору не додано.

Положення пункту 3.2.1 договору, яким передбачено, що лізингодавець з метою забезпечення належного виконання лізингоодержувачем своїх зобовязань, має право вимагати від лізингоодержувача надати, протягом тридцяти календарних днів з моменту направлення лізингодавцем відповідної вимоги, додаткові гарантії у вигляді договору поруки, є несправедливими. При укладанні договору поруки, поручителі повинні надати лізингодавцю документи, що підтверджують дохід кожного з поручителів, який повинен дорівнювати або бути більшим ніж сума щомісячного лізингового платежу. У разі ненадання або відмови лізингоодержувача надати визначені даним пунктом гарантії, лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержувачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. У випадку, коли предмет лізингу вже передано лізингоодержувачу, а останній не виконує вимогу, щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, то лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання лізингоодержувачем гарантій визначених даним пунктом.

Перелічені умови договору фінансового лізингу вважає несправедливими в цілому і такими, що суперечать принципу добросовісності.

Зазначає, що при укладенні договору не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, що є безумовною підставою для визнання його недійсним.

В судове засідання 18.01.2017 року позивач та його представник не зявились. Подали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, уточнюючи позовні вимоги підтримали в повному обсязі і просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився без поважних причин, про розгляд справи повідомлений належним чином (а.с. 31, 32, 45). Надав письмові заперечення у яких зазначив, що позивач не сплатив 50% вартості транспортного засобу, як це передбачено умовами договору, тому воно поставлено не було. ЗУ «Про фінансовий лізинг» не передбачає визначення предмету лізінгу індивідуальними ознаками, оскільки річ буде куплено у майбутньому і за умовами договору. Право вибору продавця надано позивачу без будь-яких застережень. Відповідач не є продавцем, тому за якість речі відповідає продавець. Лізингові платежі передбачені у додатку № 1. Відповідач відмовився від комісії, що могла бути у додатку № 3. Сторони мали намір щодо укладення договір лізингу, а не купівлі-продажу. Саме договір фінансового лізингу було узгоджено та укладено між сторонами. Він відповідає положенням законодавства, що регулюють зазначені правовідносини. Договір містить усі істотні умови, а саме: предмет лізингу, строк, розмір лізингових платежів. Позивачем отриману повну, необхідну, доступну та достовірну інформації про положення договору, що підтверджується особистим підписом позивача у договорі.

Зазначає, що у правових позиціях Верховного Суду України відсутнє посилання щодо несправедливості умов саме договору, укладеного з товариством. Крім того, позивачем не надано доказів факту введення в оману та наявності в діях відповідача умислу.

У звязку з цим вважає позов необґрунтованим, та просить у його задоволенні відмовити.

Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

31.10.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Авто лайб» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 1567 (а.с. 6-13) .

Предметом договору лізингу за п. 1.1 договору є транспортний засіб марки Renault Logan MCV, комплектації Authentique, обєм двигуна 1,6 літра, механічна КПП, привід 4х2 .

Додатком № 1 до договору фінансового лізингу № 1567 від 31.10.2016 року визначена вартість предмета лізингу, яка складає 12790,70 доларів США, що за курсом долару США на дату підписання договору складає 330 000 грн. (а.с. 17).

За умовами договору комісія за організацію угоди - це погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладання договору за його організацію та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату; входить до складу обов'язкових платежів, який лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до отримання предмету лізингу (п. 9.1 договору).

Пунктом 8.5 договору передбачено, що всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 та додатку № 3 до даного договору сплачуються лізінгоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У ст. 6 ч. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» зазначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У пунктах 1.7, 4.1 договору сторони обумовили, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 робочих днів, з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди, авансового платежу за передачу предмета лізингу; в разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

На підставі п. 2.1 договору, останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобовязань сторонами за даним договором.

Відповідно до п. 2.2 договору, строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмету лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмету лізингу та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком № 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Згідно з п. 8.1 договору, сторони погодили, що лізингові платежі та інші платежі, що мають бути сплачені за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «ОСОБА_2 Аваль» при продажу долару (обмінний курс долара США до української гривні) станом на дату, коли кожен платіж має бути сплачений. З цією метою лізинові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобовязання, передбачені цим договором, розраховуються в доларах на змінній основі та мають сплачуватися в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату сплату платежу.

Пунктом 8.2 договору визначено вартість предмету лізингу в розмірі 12 790,70 доларів США, що на дату укладання договору становить 330 000,00грн.

Всі планові платежі, які визначаються у додатку №1 та додатку № 3 до даного Договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця (п. 8.5 договору).

Статтею 10 договору встановлений порядок сплати лізингових періодичних платежів, які закріплені відповідними формулами та визначені в додатку № 3 до договору.

У статті 12 договору встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, повернення предмету лізингу.

Згідно з п. 12.1 договору, у разі розірвання договору лізингоодержувачем поверненню підлягає 60 % сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до квитанції № ПН973 від 01.11.2016 року (а.с. 14) ОСОБА_1 на виконання умов спірного договору сплатила 33 000 грн. Призначенням платежу зазначено: авансовий платіж згідно Договору фінансового лізингу № 1567 від 31.10.2016 року.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, предявлені вимоги позивач обґрунтовувала тим, що оспорюваний договір містить ряд несправедливих умов, які суперечать ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживача» та є свідченням здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, зокрема стосовно сплати ним комісії за організацію (перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення цього договору) та авансу ціни предмету лізингу, які виходять за межі переліку платежів, передбачених ЗУ «Про фінансовий лізинг», можливості зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем (п. 9.4 договору).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 215 цього кодексу.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій ст. 18 ЗУ «Про захист прав сповивачів», так умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Таку правову позицією висловлено Верховним Судом України в постановах №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року, № 6-330цс16 від 08.06.2016 року, № 6-1551цс16 від 19.10.2016 року за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, який має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

У спірному договорі фінансового лізингу( п. 12.3 ) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Зокрема, відповідно до п. 12.6 договору максимальний термін повернення грошових коштів згідно з 12.1 становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена.

Разом з тим пунктами 12.7, 12.8, 12.9, 12.13, 12.16 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу, до дня фактичної оплати цього лізингового платежу включно; процентів за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобовязаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати лізингових платежів, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу по день фактичної оплати цього платежу включно; за використання предмету лізингу не за призначенням, порушенням п. 3.3.6 лізингоодержувач зобовязаний сплатити штраф у розмірі 3% від загальної вартості предмету лізингу; за створення перешкод в інспектування предмета лізингу, передбачено штраф в розмірі 5% від вартості предмету лізингу; за затримку повернення лізингодавцю предмету лізингу встановлено штраф в розмірі 10% від вартості предмету лізингу; а також у випадку відмови від прийняття предмету лізингу штраф у розмірі 10% від вартості предмету лізингу, при цьому лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання договору кошти.

Суд вважає, що встановлена пунктом 10.11 договору умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань.

В спірному договорі фінансового лізингу, укладеному між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що з аналізу змісту спірного договору фінансового лізингу від 31.10.2016 року, укладеного між сторонами, вбачається, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (статті 10, 12 Договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в ЗУ «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Суд вважає, що умови відповідальності сторін за договором, є несправедливим для позивача, як споживача фінансових послуг, адже лізингодавець відповідно до умов договору може не виконувати свої зобов`язання щодо предмету лізингу та при цьому ніякої матеріальної відповідальності за це не нестиме, а лізингоодержувач, при розірванні договору фінансового лізингу внаслідок невиконання лізингодавцем своїх зобов`язань, не має права на отримання всієї суми, яку сплатив на користь лізингодавця, і наслідком цього є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що суперечить принципу добросовісності договору. Зазначене є підставою для визнання договору недійсним.

Суд не приймає до уваги посилання ТОВ «ЛК «Авто лайф» на відсутність у правових позиціях Верховного Суду України, посилання щодо несправедливості умов саме договору, укладеного з товариством, оскільки Верховним Судом України встановлено неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права при розгляді справ зазначеної категорії, та визначено правову позицію для усунення розбіжностей застосування норм матеріального права.

Крім того, суд враховує, що частиною другою ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, про що зазначено в правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15, яка в силу ст. 214, 360-7 ЦПК Україну має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, було нотаріально посвідчено, матеріали справи не містять.

З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу № 1567 додатками № № 1, 2 до даного договору, укладеного 31.10.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Авто лайф» та позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, у звязку з визнанням недійсним спірного договору фінансового лізингу від 31.10.2016 року, з ТОВ «Лізингова компанія «Авто лайф» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти сплачені позивачем на виконання спірного договору за квитанцією № ПН 973 від 01.11.2016 року в сумі 33 000 грн.

Судовий збір у сумі 1298,45 грн. підлягає стягненню з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 88, 209, 214-215, ЦПК України, ст. 215, 216, 799, 806 ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. ст. 1, 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №1567 від 31.10.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто лайф».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто лайф» на користь ОСОБА_1 33 000 грн. та 2320 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто лайф» на користь держави 1102 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя