Справа № 367/1581/15-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/1053/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 49 20.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Мережко М.В., Суханової Є.М.

за участю секретаря Бобка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей та стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі з 27.11.1999 року, який було розірвано рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 12.01.2015 року.

Від спільного життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З моменту фактичного припинення шлюбних відносин і до цього часу питання місця проживання дітей не врегульоване.

Влітку 2014 року сторони з дітьми переїхали з постійного місця проживання з м. Луганськ, в звязку з тимчасовою окупацією даної території України.

Позивач з дітьми та своїми батьками 01.07.2014 року зареєструвався в управлінні праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради за адресою: АДРЕСА_1. Вказана квартира належить на праві власності його брату ОСОБА_6

Відповідачка поселилась в м. Києві.

З 01.07.2014 року неповнолітні діти постійно проживають з батьком в смт. Коцюбинське, перебувають на медичному обліку в Коцюбинській лікарні, навчаються в Ірпінській загальноосвітній школі №18, яка знаходиться в смт. Коцюбинське.

Зазначає, що між сторонами виникають спори з приводу місця проживання дітей, участі відповідачки у вихованні дітей та з приводу місця, кількості та часу побачень відповідачки з дітьми.

На його пропозиції врегулювати всі спірні питання шляхом укладення відповідного договору відповідачка відмовляється.

Також відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Вона отримує державну допомогу на старшого сина, який є інвалідом по зору, і отримані кошти використовує на власні потреби.

Вважає, що місцем проживання неповнолітніх дітей в їх інтересах краще буде визначити з ним, враховуючи наступні обставини.

Позивач зміг створити для дітей належні умови для проживання, матеріально-побутового забезпечення та виховання, моральної підтримки в надзвичайно складний час, коли родині довелось змінити звичний та налагоджений образ життя.

Позивач постійно приділяє багато уваги вихованню дітей, формуванню їх світогляду, постійно цікавиться їх навчанням, поведінкою в школі, займається їх лікуванням.

Позивач забезпечений житлом, являється приватним підприємцем та має постійний дохід.

Зазначає, що відповідачка не має належного місця проживання, орендує квартиру, але шукає інше дешевше житло, має певні матеріальні труднощі та не має підтримки з боку родичів.

Просив суд, визначити місце постійного проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини заробітку на обох дітей до досягнення повноліття старшою дитиною, але не менше встановленого законом мінімуму.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2015 року, вищезазначений позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю через їх необґрунтованість.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції неповно зясовані обставини, що мають значення для справи; має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи; неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги будь-яких пояснень та заперечень відповідача; у достатньому обсязі не визначено з наявністю чи відсутністю обставин, на які вона посилалася; не вмотивовано свого висновку про можливість забезпечення позивачем та неможливість забезпечення відповідачем виховання та утримання дітей; не надано оцінки обставинам справи та поясненням сторін у їх сукупності; визначено місце проживання малолітніх дітей з позивачем, при цьому не зясовано особистої прихильності дітей до кожного з батьків та ставлення їх до виконання своїх батьківських обовязків; не взято до уваги вік дітей та не встановлено і не зазначено у рішенні виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітніх дітей з їх матірю, відповідно до вимог сімейного законодавства.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції від 18 лютого 2016 року, ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, за результатами розгляду якої 30 листопада 2016 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 та скасування рішення Апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції слугувало те, що суд не звернув увагу на той факт, що старшому сину ОСОБА_7 виповнилося 14 років, однак суд не зясував його особисту думку щодо місця свого проживання.

Також суд не врахував, що брати мають тісний родинний зв'язок і їх розлучення може негативно вплинути на кожного.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування щодо доцільності проживання дітей разом з матірю.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, в мотивувальній частині рішення суд має зазначити встановлені судом обставини і визначити відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги чи відхиляє докази, застосовує зазначені у рішенні нормативно-правові акти.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1999 року.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 12 січня 2015 року шлюб розірвано.

Від шлюбу сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають неповнолітніх дітей, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Влітку 2014 року позивач з дітьми та відповідачка переїхали з постійного місця проживання в м. Луганську в звязку з тимчасовою окупацією даної території України.

Позивач з дітьми зареєструвався в управлінні праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради за адресою проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5. Вказана квартира належить на праві власності брату позивача ОСОБА_6

Відповідачка поселилась та зареєструвалась в м. Києві.

Неповнолітні діти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 із літа 2014 року постійно проживають із батьком ОСОБА_3 в АДРЕСА_2. Діти перебувають на медичному обліку в Коцюбинській лікарні, навчаються в Ірпінській загальноосвітній школі №18, яка знаходиться в смт. Коцюбинське.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Ірпінської міської ради, затвердженого рішенням виконкому Ірпінської міської ради №121/6 від 19 травня 2015 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції враховуючи викладені обставини та оцінивши зібрані по справі докази, взявши до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дітей до своїх батьків, вік дітей, висновок органу опіки та піклування виконкому Ірпінської міської ради, прийшов до висновку про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком, а разом з цим, оскільки відповідачка не приймає участі в утриманні дітей, постановив стягнути з неї на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.03.2015 року і до повноліття старшої дитини.

З такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1999 року до 12 січня 2015 року (а.с. 15, Т. 1).

За період перебування у шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13, 14, Т. 1).

Влітку 2014 року позивач та відповідач з дітьми переселилися з постійного місця проживання у м. Луганську у звязку з тимчасовою окупацією даної території України. Позивач з дітьми зареєструвався в управлінні праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради за адресою проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, а відповідач поселилась та зареєструвалася в м. Києві (а.с. 12, 43, Т. 1).

Малолітні діти із літа 2014 року за домовленістю між батьками залишилися проживати із батьком та пішли навчатися в Ірпінську загальноосвітню школу №18, яка знаходиться в смт. Коцюбинське та знаходяться на обліку в Коцюбинській лікарні (а.с. 17-19, Т. 1).

Згідно з висновком органу опіки та піклування виконкому Ірпінської міської ради, затвердженим рішенням виконкому Ірпінської міської ради від 19 травня 2015 року №121/6, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання обох дітей з батьком ОСОБА_3 (а.с. 164, Т. 1).

З письмових характеристик дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, складених директором Ірпінської загальноосвітньої школи №18, в якій навчаються діти, вбачається, що вихованням займається переважно їхній батько, який бере активну участь у їхньому шкільному житті, а мати ОСОБА_2 іноді відвідує батьківські збори сина ОСОБА_5, а також приходить до класу побачитись з ним (а.с. 88, 89, Т. 2; а.с. 104, 105, Т. 3).

Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, сіпр між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року (справа №6-2445цс16).

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

За ч. 2, 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклуванні батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як вбачається з копії акта обстеження умов проживання ОСОБА_2, вона має окрему кімнату для виховання дітей, в квартирі чисто та прибрано (а.с. 15, Т. 2).

Відповідно до характеристик з місць роботи ОСОБА_2, остання є доброзичливою людиною та веде власну приватну діяльність (а.с. 16-19, Т. 2).

Згідно зі ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сімї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сімї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Допитаний в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції неповнолітній ОСОБА_4, якому на момент розгляду справи виповнилось 14 років повідомив, що бажає проживати з батьком ОСОБА_3

У звязку з цим, колегія суддів приходить до висновку, що позов в частині визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_3 підлягає задоволенню, що також узгоджується з вимогами ст. 160 СК України.

В частині позовних вимог про визначення місця проживання ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_3, то в цій частині позову необхідно відмовити, оскільки такі вимоги не узгоджуються з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року.

Матеріали справи не містять, а судом не встановлено виняткових обставин, у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість спілкування, виховання та тимчасове проживання дитини з матірю, яка характеризується позитивно, має дохід, житло та має бажання піклуватися про дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На даний період відсутні належні та допустимі докази про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5

Висновок органу опіки та піклування Ірпінської міської ради не має переконливих мотивів по обставинах визначення місця проживання дітей.

Діти на даний час проживають разом.

Мати, ОСОБА_2 має рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради №253/5 від 23 листопада 2015 року, яким визначено дні побачень ОСОБА_2 з дітьми у перший та третій тиждень місяця, з 10 год. суботи до 18 год. неділі, святкові та канікулярні дні порівну між батьками, за домовленістю сторін.

Дане рішення не оскаржувалось, а також не було визнано незаконним чи скасованим.

У звязку з цим, відсутні правові підстави для визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_3, а тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за безпідставністю.

Крім цього, оскільки колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позову та визначила місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_3, на користь останнього підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Вищезазначений висновок узгоджується з вимогами ст.ст. 180-183 СК України, відповідно до яких, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2015 року скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та визначення місця постійного проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_3; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.03.2015 року і до повноліття дитини.

В решті позову необхідно відмовити.

Разом з тим, відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_2 необхідно стягнути в дохід держави, судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп., а з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір, сплачений нею при поданні апеляційної скарги в розмірі 267 грн. 96 коп.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

З урахуванням наведеного, стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

За правилами ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Ірпінської міської ради про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів задовольнити частково.

Визначити місце постійного проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (уродженки ІНФОРМАЦІЯ_4, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, паспорт ЕМ500800) аліменти на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8 (уродженця ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстрованого та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт ЕН397362) на утримання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.03.2015 року і до повноліття дитини.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (уродженки ІНФОРМАЦІЯ_4, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, паспорт ЕМ500800) в дохід держави судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8 (уродженця ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстрованого та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт ЕН397362) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (уродженки ІНФОРМАЦІЯ_4, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, паспорт ЕМ500800) судовий збір у розмірі 267 грн. 96 коп.

Стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий __________ О.М. Данілов

Судді __________ М.В. Мережко

__________ ОСОБА_8