Ухвала

іменем україни

17 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Лучко Ірина Ярославівна, про визнання правочину удаваним в частині покупця, визнання покупцем, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 удаваним правочином у частині покупця; визнати її покупцем Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу квартири; визнати за нею право власності на Ѕ частини спірної квартири; зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні квартирою.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що до 22 липня 2009 року вона проживала у АДРЕСА_2, яка належала їй на праві приватної власності. 22 липня 2009 року вона продала вказану квартиру та отримані від продажу грошові кошти у сумі 35 тис. доларів передала сину ОСОБА_4 для оплати половини вартості квартири АДРЕСА_1, в якій вона мала намір проживати, а син повинен був нею опікуватися. У придбаній квартирі № 35 відповідач її зареєстрував, не заперечував її право на Ѕ частини цієї квартири. У подальшому відносини між нею та сином погіршилися, відповідачі почали чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, створюють нестерпні умови для проживання, тому вона звернулася до суду з цим позовом за захистом свого права, оскільки вважає вищевказаний договір удаваним, так як відповідач ОСОБА_4, придбавши квартиру, у тому числі і за її кошти, оформив право власності тільки на себе.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, посвідчений 22 липня 2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І.Я., зареєстрований в реєстрі за № 1704, удаваним правочином у частині покупця Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4

Визнано ОСОБА_3 покупцем Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та посвідчений 22 липня 2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І.Я., зареєстрований в реєстрі за № 1704.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у користуванні квартирою відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, скасувати ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що договір купівлі-продажу квартири від 22 липня 2009 року № 1704 є удаваним у частині покупця, оскільки позивач так само як і відповідач ОСОБА_4 виконала обов'язки покупця за цим договором, проте лише в останнього виникли права та обов'язки покупця квартири, хоча насправді такі права та обов'язки виникли і в позивача, що приховав відповідач під час укладення договору.

Зокрема, суд установив, що за придбання квартири АДРЕСА_1 позивач сплатила власні кошти у розмірі 35 тис. доларів США, що складає більше половини вартості квартири, а після придбання вселилася у квартиру і проживає в ній.

Також суд дійшов висновку про непропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом, оскільки про порушення свого права позивач дізналася у 2013 році, коли відносини між нею та відповідачами погіршилися, що стверджується постановою Залізничного районного суду м. Львова від 08 лютого 2013 року, листом Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 02 квітня 2013 року № 16/14-3829, а також суд вважав, що у зв'язку з похилим віком позивач не знала та не усвідомлювала порушення свого права раніше.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року № 6-1026цс16.

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Ураховуючи те, що стороною спірного договору позивач ОСОБА_3 не була, а зі змісту її позовних вимог не вбачається, що воля сторін договору була направлена на приховування іншого правочину, висновок суду про застосування до спірних правовідносин ст. 235 ЦК України є передчасним.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тобто предмет судового розгляду формулюється в позовній заяві, в якій позивач зазначає свої вимоги.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Разом із тим саме по собі посилання позивача на певну правову норму не звільняє суд від обов'язку, передбаченого ст. 214 ЦПК України, визначити характер правовідносин і правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначала, що спірну квартиру придбано, у тому числі, і за її кошти, хоча оформлено лише на відповідача ОСОБА_4

Ураховуючи викладене, суду необхідно було визначити характер правовідносин і правову норму, якою вони регулюються, незалежно від того, що ОСОБА_3 просила визнати удаваним вищевказаний договір купівлі-продажу на підставі ст. 235 ЦК України.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Визнавши удаваним договір купівлі-продажу, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, суд залишив поза увагою, що сторони цього договору - продавці, а саме: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, залучені до участі у справі як треті особи, а не відповідачі, чим порушив норми процесуального права.

Усупереч зазначеним нормам процесуального права суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив позивачу її прав та обов'язків, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема у частині уточнення предмета і підстав поданого позову.

Оскільки суди попередніх інстанцій усупереч вимогам ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, неправильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак