АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар Костюк Л.С.

за участю апелянта ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_5, служба у справах дітей Сторожинецької районної державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_5, служба у справах дітей Сторожинецької районної державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в лютому 2012 року вона як особа, що є інвалідом другої групи, одинокою жінкою, потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, звернулась до ОСОБА_1 та запропонувала їй доглядати за нею, а саме: фінансово допомагати, купувати продукти харчування та необхідний одяг, взамін чого позивач за такі послуги передасть їй у власність квартиру, яка належить їй на праві приватної власності.

З даною пропозицією ОСОБА_1 погодилась і вони взаємно вирішили укласти про це відповідний договір, а саме - договір довічного утримання, відповідно до якого на користь ОСОБА_1 відчужувалась квартира АДРЕСА_1, власницею якої є позивач, за що відповідачка зобовязалася доглядати та утримувати її.

___________________________________________________________________

22ц/794/134/2017 р. Головуючий у І інстанції Дячук О.О.

Категорія 21 Суддя-доповідач ОСОБА_6

16 лютого 2012 року за місцем проживання позивача між сторонами було укладено договір дарування вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5

Вказує, що спірний договір дарування не читала, оскільки на неналежному рівні не володіє українською мовою, має похилий вік, являється інвалідом другої групи, не могла самостійно пересуватись, при собі не мала окулярів, без яких взагалі не має можливості читати, та зрозумівши, що вона уклала договір довічного утримання, підписала його.

Після укладення договору позивачка продовжувала проживати і по даний час проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, так як іншого житла у неї немає.

Перші три роки ОСОБА_1 на належному рівні надавала позивачу матеріальну допомогу, доглядала, купувала продукти харчування, необхідні ліки, прибирала квартиру, прала білизну.

Починаючи з 2015 року ОСОБА_1 почала відвідувати позивачку рідше, а останнім часом взагалі не відвідує, не надає будь-яку матеріальну та соціальну допомогу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 дізналась, що фактично вона уклала з ОСОБА_1 договір дарування, проте бажала укласти договір довічного утримання, адже вона одинока жінка похилого віку, інвалід 2-ої групи, хворіє онкологічним захворюванням, квартира на даний час являється єдиним майном.

Просила визнати недійсним визнати недійсним договір дарування квартири.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2, укладений 16 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 недійсним та скасовано державну реєстрацію даного договору (реєстраційний номер №290).

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом порушені норми матеріального і процесуального права, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Свої доводи мотивує тим, що матеріалами справи та показами свідків не було доведено факт, що під час укладення договору дарування було спотворено волю позивача та вона невірно сприймала сутність укладеної угоди.

Крім того, вважає висновок суду про те, що позивач не усвідомлювала зміст підписуваної угоди через погане знання української мови таким, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_4 розмовляла переважно українською мовою, розуміла зміст поставлених їй питань під час розгляду справи.

Вказує, що позивач не потребує стороннього догляду, самостійно проживає на даний час, сторонньої допомоги не отримує.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Приватний нотаріус ОСОБА_5 в своїх запереченнях на апеляційну скаргу вважає, що позовні вимоги є безпідставними а необґрунтованими, не підтвердженими належними а допустимими доказами, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування квартири.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 6 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5, реєстраційний номер №290 (а.с. 4-5).

Позивач є пенсіонером, на що вказує копія посвідчення від 10 березня 1983 року, людиною похилого віку, непрацездатна, потребує допомоги та постійного стороннього догляду.

Вказана квартира є єдиним майном позивача.

Після укладення договору ОСОБА_4 продовжувала проживати і по даний час проживає у спірній квартирі, здійснює оплату комунальних платежів.

У липні 2016 року позивач дізналась, що фактично вона уклала договір дарування, а не довічного утримання.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначений висновок суду міститься у постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року та 21 жовтня 2015 року.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

ОСОБА_4, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, як підставою позову зазначала те, що, укладаючи оспорюваний договір, вважала, що їй відповідачем буде надаватися догляд та матеріальна допомога.

Отже, похилий вік ОСОБА_4 та потреба у звязку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження ОСОБА_4 проживати в квартирі після укладення договору дарування свідчать про неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін за цими договорами, оскільки вважала такий правочин договором довічного утримання, що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_4

В апеляційній скарзі апелянт зазначене заперечує та стверджує, що позивач розуміла та усвідомлювала сутність укладеної угоди, свідомо обрала такий вид угоди, як договір дарування, про що їй було розяснено нотаріусом при її укладенні.

Однак, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що позивач не потребує стороннього догляду, сама справляється зі своїми потребами, оскільки ОСОБА_4 є особою похилого віку, непрацездатна та є інвалідом другої групи, що підтверджується довідкою (а.с. 10), має важку хворобу та потребує постійного стороннього нагляду, про що свідчить виписка із медичної кари ОСОБА_4 (а.с. 67).

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 02 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: