Справа № 750/4075/15-ц Провадження № 22-ц/795/474/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Литвиненко І. В. Доповідач - Вінгаль В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіВІНГАЛЬ В.М.
суддів:КУЗЮРИ Л.В., ШИТЧЕНКО Н.В.
при секретарі:Шевченко М.О.
за участю:представника ОСОБА_4-ОСОБА_5, представника ОСОБА_6- ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_8, Товариства з обмеженою відповідальністю "Габріель" про зміну договору найму житлового приміщення, за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про вселення її та неповнолітнього сина в житлове приміщення і усунення перешкод у користуванні квартирою та за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

третя особа - орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ТОВ "Габріель" про зміну договору найму житлового приміщення, за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про вселення її та неповнолітнього сина в житлове приміщення і усунення перешкод у користуванні квартирою.

Позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задоволено.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 243 грн. 60 коп. на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її вимоги до ОСОБА_8 за позовом про зміну договору найму житлового приміщення та за позовом про вселення її та неповнолітнього сина в житлове приміщення і усунення перешкод в користуванні квартирою задовольнити у повному обсязі, а позов ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом залишити без задоволення.

Заявниця не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи зважаючи на те, що відсутність її та сина ОСОБА_6 з жовтня 2014 року за місцем реєстрації в м. Чернігові була пов'язана виключно необхідністю відвідування з дитиною медичних закладів, що розташовані в м. Києві.

ОСОБА_4 вказує на те, що судом не було враховано наявність доказів, якими підтверджується намір ОСОБА_4 повернутися до м. Чернігова та проживати за місцем своєї реєстрації, іншого житла немає.

Заявниця наполягає на тому, що ОСОБА_8 перешкоджає їй в доступі до квартири, спірна квартира надавалася ОСОБА_8 не особисто, а для проживання разом із сім'єю, тому запропонований нею розподіл квартири та визначення житлової площі, яка може використовуватися кожним з наймачів, не порушує права ОСОБА_8 та відповідає нормам ЖК Української РСР.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_8 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_4, оскільки доводи останньої не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення якого вважає законним, обґрунтованим і правильним по суті.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною 1 статті 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, керуючись ст.107 ЖК Української РСР, виходив із доведеності заявлених вимог, оскільки з жовтня 2014 року ОСОБА_4 добровільно вибула до м. Києва, обравши інше постійне місце проживання, намір повертатися для проживання за місцем реєстрації до м. Чернігова немає, наявні майнові претензії до спірної квартири, а не житлові. При цьому, районний суд врахував, що визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 не впливає на права малолітнього ОСОБА_6, оскільки останній має права користуватися спірним приміщенням як син наймача житлового приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позовів ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, до ОСОБА_8 про зміну договору найму житлового приміщення та про вселення її та неповнолітнього сина в житлове приміщення і усунення перешкод в користуванні квартирою, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом по справі встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2005 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 березня 2015 року.

Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

04 листопада 2009 року виконавчим комітетом Чернігівської міської ради ОСОБА_8 на сім'ю з трьох осіб: дружина ОСОБА_4, син ОСОБА_6 було видано ордер НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 71,4 кв. м, житловою площею 34,5 кв. м, яка складається із двох ізольованих житлових кімнат площею 17,1 кв.м. та 17,4 кв. м.

Згідно витягу із рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №193 від 20.08.2012, службовій двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, житловою площею 34,5 кв.м., надано статус житлової та закріплено за зареєстрованими і проживаючими у ній ОСОБА_8, сім'ї з трьох осіб (він, дружина, син).

Відповідно до особового рахунку та довідок ТОВ «Габріель» №№ 239, 17 від 08.04.2015 та 17.01.2017 відповідно, з 10 листопада 2009 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_8 (наймач), ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_6 (син).

У травні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання останньою такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, обґрунтовуючи вимоги тим, що ОСОБА_4 з червня 2014 року добровільно, за власним бажанням не проживає у спірній квартирі, не сплачує комунальні послуги.

Частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 107 ЖК Української РСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням.

Згідно із ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР в разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

З урахуванням зазначеної норми член сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання.

Встановлено, що з жовтня 2014 року ОСОБА_4 проживає в м. Києві, спочатку проживала за адресою: АДРЕСА_7, де власником квартири є її батько, а потім вселилася у квартиру АДРЕСА_2, співвласником якої є вона.

Квартира АДРЕСА_3 на праві власності належить ОСОБА_4

У 2015 році ОСОБА_4 влаштувала сина ОСОБА_6 до школи майбутнього першокласника в м. Києві, а зараз дитина навчається в школі №309 м. Києва.

З 02 березня 2015 року ОСОБА_4 працювала в ТОВ «СЛ - Гарант», а на даний час працює в ТОВ «Веселинка».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, як власник квартири АДРЕСА_3, отримувала поштову кореспонденцію за вказаною адресою (а.с. 37, 49, 53, 57, 82-83, 163, 166 т.1).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано, на підставі ст.107 ЖК Української РСР, задовольнив позов ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 зважаючи на те, що з жовтня 2014 року ОСОБА_4 проживає в м. Києві, де остання працевлаштувалася, влаштувала сина ОСОБА_6 до школи №309 м. Києва, має інше постійне місце проживання - АДРЕСА_2 та є співвласницею цієї квартири, а також їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_3, що свідчить про добровільне вибуття ОСОБА_4 на постійне проживання до м. Києва.

Посилання заявниці на намір повернутися до м. Чернігова та проживати за місцем своєї реєстрації, відсутності іншого житла є безпідставними та спростовуються вищезазначеними обставинами справи.

Доводи заявниці про відсутність її та сина ОСОБА_6 з жовтня 2014 року за місцем реєстрації в м. Чернігові через необхідність відвідування з дитиною медичних закладів, що розташовані в м. Києві районним судом ґрунтовно відхилені з огляду на те, що за наявною у справі медичною документацією дитина на стаціонарному лікуванні в лікарні «Охматдит» чи дитячій поліклініці Інституту ПАГ не перебувала, він періодично здавав аналізи та отримував консультації 1 раз на місяць, жодного висновку чи медичної рекомендації щодо необхідності проживання в м. Києві у період з 01.10.2014 по 23.04.2015 суду не надано.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 не впливає на права малолітнього ОСОБА_6, оскільки останній має право користуватися спірним приміщенням як син наймача ОСОБА_8, а з 14 років набуде право самостійно визначати своє місце проживання за місцем проживання батька або матері.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, про зміну договору найму житлового приміщення районний суд дійшов вірного та ґрунтовного висновку про те, що вимоги позивачки суттєво погіршать житлові права малолітнього ОСОБА_6, зокрема, відповідно до ст.ст. 63, 104 ЖК Української РСР останній має право на користування 11,5 кв.м. житлової площі, а тому у разі виділення ОСОБА_4 та малолітньому ОСОБА_6 в спільне користування кімнати площею 17,4 кв.м., а ОСОБА_8 кімнату площею 17,1 кв.м., то на позивачку та дитину буде припадати лише по 8,7 кв.м., замість 11,5 кв.м.

Також є вірним висновок районного суду про те, що вимога ОСОБА_4 до ТОВ "Габріель" про зобов'язання укласти з нею окремий договір найму жилого приміщення не підлягає задоволенню з тих підстав, що виходячи із положень ст.103 ЖК Української РСР за відсутності згоди всіх членів сім'ї на укладення окремого договору найму чи рішення суду з цього приводу у товариства не виникає обов'язку на укладення окремого договору найму житлового приміщення та відкриття окремого особового рахунку на житлову кімнату.

Апеляційний суд погоджується також з висновком районного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 про вселення її та неповнолітнього сина в житлове приміщення і усунення перешкод у користуванні квартирою, оскільки позивачкою, всупереч вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не було надано доказів, які б підтвердили факт чинення ОСОБА_8 перешкод у вселенні чи користуванні житлом, позивачка добровільно вибула на інше постійне місце проживання.

Зважаючи на наведене, рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені у судовому рішенні, доводами апеляційної скарги не спростовуються, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: