Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

справа № 521/14951/16-ц

провадження № 2/521/1243/17

23 лютого 2017 року

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Стариш О.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що в березні 2016 року склав розписку датована 24 листопада 2014 року про отримання у борг від ОСОБА_3 грошової суми в розмірі 200 000,00 доларів США, яку зобовязався повернути в строк до 20 березня 2015 року.

Оскільки, вказана розписка, складена на твердження позивача поза його волею, внаслідок застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку ОСОБА_2, без фактичного одержання грошей від позикодавця, він вимушений звернутись з позовом до суду.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просять суд визнати недійсним договір позики від 24 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 склав на імя ОСОБА_3 розписку датована 24 листопада 2014 року про отримання у борг грошової суми в розмірі 200 000,00 доларів США, яку зобовязався повернути в строк до 20 березня 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вказана розписка складена поза його волею, внаслідок застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку ОСОБА_2, без фактичного одержання грошей від позикодавця.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 231 ЦК України, для визнання недійсним оспорюваного правочину, оскільки позивачем не доведено обставин щодо укладення цього договору під впливом насильства, а саме, що під час укладення оспорюваного правочину відповідач ОСОБА_2 застосував до позичальника фізичний або психічний тиск, також позивачем не надано доказів про фактичне неодержання від позикодавця грошових коштів зазначених у розписці, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 231, 1051 ЦК України, ст. ст. 10, 58, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 24 листопада 2014 року - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк