Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/913/16-ц

06 березня 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді Флоряк Д.В.

секретаря Буратчук О.В.,

з уч. представника третьої особи ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна справу за позовом ОСОБА_2 до Зеленської сільської ради, Надвірнянської районної державної нотаріальної контори, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3, про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Зеленської сільської ради, Надвірнянської районної державної нотаріальної контори про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності на домоволодіння в с.Зелена, прис.Фентираль, 129, Надвірнянського району, Івано-Франківської області.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що між нею та ОСОБА_4 було укладено усний договір довічного утримання, відповідно до умов якого вона відвідувала ОСОБА_4, купляла їй продукти, медикаменти та давала кошти на прожиття, тобто здійснювала догляд. Неодноразово вона відправляла ОСОБА_4 в санаторій для покращення здоров'я та оплачувала за це. Крім того, зробила за свій рахунок ремонт в житловому будинку останньої, купила сантехніку, встановила опалення, провела воду в будинок, викопала їй криницю, тощо. Вона виконувала всі умови договору довічного утримання, однак даний договір не був оформлений в нотаріальній конторі у зв'язку зі смертю ОСОБА_4 Проте, ще за свого життя ОСОБА_4 зазначала, що її спадкоємецею є вона у зв'язку з тим, що вона її доглядає. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, для отримання якої вона (позивач) звернулася до нотаріуса, так як вважає себе єдиною спадкоємицею всього майна ОСОБА_4, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено. Вважає, що договір довічного утримання, який був усно укладений між нею та ОСОБА_4, є дійсним. За життя ОСОБА_4 належав будинок №129 в с.Зелена, Надвірнянського району, прис. Фентираль, що підтверджується випискою з погосподарської книги №3, однак право власності на дане майно ОСОБА_5 так і не зареєструвала. Вона вважає, що є єдиною особою, яка за законом має право на проведення державної реєстрації права власності, оскільки між нею та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання в усній формі. Окрім того, що вона має право на оформлення документів щодо права власності на будинок, оскільки є набувачем в договорі довічного утримання та смертю відчужувана - ОСОБА_6 Тому просить визнати дійсним договір довічного утримання, укладений між нею і ОСОБА_6 в усній формі та визнати за нею право власності на будинок за адресою: Івано-Франківська область, Надвірнянський районн, с.Зелена, прис. Фентираль, №129.

Будучи допитаними в перших судових засіданнях стосовно заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_2 та її представник позов підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві та просили його задоволити. Однак в останні судові засідання сторона позивача не зявилася, електронною поштою направили суду клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представник позивача перебуватиме на розгляді справи в Івано-Франківському міському суді, а в наступному клопотанні про відкладення справи - на навчальних курсах в м.Києві.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до п.п.2,3,4 ч.1 ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно до ч.2 ст.169 ЦПК неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі було відкрито 18.05.2016 року. Таким чином, справа перебуває на розгляді більше 10 місяців. 23.08.2016 року фактично розпочався розгляд справи суті, де в судовому засіданні сторони, в т.ч. і позивач та її представник, дали суду детальні пояснення стосовно позовних вимог, підтримали свої вимоги, брали участь в допиті свідків, і було оголошено перерву до 29.09.2016 року. Однак вказаного числа розгляд справи перенесено на інше число по клопотанню позивача. В подальшому, вже 21.02.2017 року в справу вступив новий представник позивача, в присутності якого, а також в присутності самого позивача було допитано додаткових свідків зі сторони позивача, і за його ж клопотанням продовжено перерву до 24.02.2017 року для можливості ознайомлення його з матеріалами справи. Проте, 24.02.2017 року, а так само і 06.03.2017 року сторона позивача в судові засідання не зявилася як по причині зайнятості в іншому суді, так і з інших причин, що знову тягнуло відкладення розгляду справи по суті.

Окрім цього, у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Суд зазначає, що позивач та її представники давали пояснення по суті позовних вимог, мали неодноразово можливість як прийняти безпосередньо участь у розгляді справі, ознайомитися з матеріалами справи, оскільки судом було надано достатньо часу для виконання зазначених дій під час першого відкладення розгляду справи, так і надати суду свої додаткові пояснення з приводу позовних вимог, однак вони не скористалися наданими їм процесуальними правами.

Підсумовуючи наведене та керуючись строками розгляду справи у суді, приймаючи до уваги обов'язок сторін добросовісно користуватися наданими ним процесуальними правами, суд визнає причини неявки позивача та її представника неповажними та розцінює їх як зловживання наданими процесуальними правами з метою затягування розгляду справи, а тому розгляд справи можливо закінчувати в їх відсутність.

Представник відповідача - Зеленської сільської ради в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений вчасно. За підписом сільського голови поступила заява, в якій він просить дану справу слухати у відсутності їх представника і не заперечує проти задоволення даного позову.

Представник Надвірнянської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлена вчасно. За підписом завідуючої Надвірнянської районної державної нотаріальної контори поступила заява, в якій він просить дану справу слухати у її відсутності та зазначила, що договір довічного утримання від імені ОСОБА_4 в Надвірнянській районній державній нотаріальній конторі не укладася та не посвідчувався. В Надвірнянській районній державній нотаріальній конторі заведена спадкова спрва № 406/2015 до майна померлої ОСОБА_4, яка померла 12.03.2015 року за заявою про прийняття спадщини, поданою 12.08.2015 року її племінницею ОСОБА_2, яка є спадкоємцем пятої черги, а також 29.09.2015 року була подана заява про прийняття спадщини ОСОБА_3, рідною сестрою померлої, яка є спадкоємцем другої черги.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 01.08.2016 року в якості третьої особи на стороні відповідача залучено ОСОБА_3

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, оскільки сторонами договору довічного утримання не було дотримано його обовязкової форми, а саме такий договір не був нотаріально посвідчений. Жодних доказів того, що сторони домовилися стосовно всіх істотних умов договору, а також того, що ОСОБА_7 ухилялася від його нотаріального посвідчення, стороною позивача надано не було. Окрім того, на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 відсутні будь-які правовстановлюючі документи.

Вислухавши пояснення сторін, даних ними в судових засіданнях, свідків, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог, та зясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності із ст.57, 58, 59 ЦПК України доказами є будь -які фактичні дані ,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 була зареєстрована та проживала в житловому будинку в присілку Фентираль, 129, в с.Зелена, Надвірнянського району, Івано-Франківської області. Даний факт не заперечується сторонами по справі та підтверджується випискою з погосподарської книги №3 за 2011-2015 роки (а.с.9). Право власності на вказане домоволодіння за ОСОБА_7 оформлено не було. За господарством було обліковано земельні ділянки для ОСГ площею 0,252 га та для БОЖБ площею 0,052 га.

12 березня 2015 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І НМ №204482 (а.с.8). Заповіту стосовно свого майна ОСОБА_7 не посвідчувала.

Після смерті ОСОБА_7 заведена спадкова справа № 406/2015 за заявою про прийняття спадщини, поданою 12.08.2015 року її племінницею ОСОБА_2, яка відповідно до ст. 1265 ЦК України є спадкоємцем пятої черги. Окрім того встановлено, що 29.09.2015 року до нотаріальної контори звернулася із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3, яка є рідною сестрою померлої ОСОБА_7 і яка відповідно до ст. 1262ЦК України є спадкоємцем другою черги.

Згідно ст 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтю 1259 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_2 в своїх вимогах посилається на наявність договору довічного утримання, укладеного між нею та ОСОБА_7 в усній формі, який, на її думку, слід визнати чинним.

Однак з цим суд не погоджується з таких підстав.

Статтею 744 ЦК України визначено поняття договору довічного утримання (догляду). Так, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

При виконанні цих умов у відповідності до ст.748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання за правилами ст. 334 ЦК України.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Крім того, як викладено в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину недійсними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч.1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Приписами ч.1 ст. 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно ст.220 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин по договору довічного утримання, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст.748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Приписами ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210,640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Як зазначалося вище, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_2 всупереч ст.60 ЦПК України не надано до суду належних та допустимих доказів того, що між нею та ОСОБА_7 була домовленість щодо істотних умов договору і відбулося повне або часткове виконання договору.

Також позивачем та її представникками не надано суду належних та допустимих доказів ухилення померлої ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору довічного утримання.

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача та її представників, що факт домовленості між померлою ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_2 щодо усіх істотних умов договору довічного утримання підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які в судовому засіданні пояснили, що їм нічого не відомо про укладення саме договору довічного утримання між позивачем та ОСОБА_7 і які тільки підтвердили, що ОСОБА_2 періодично доглядала за померлою, допомагала їй по господарству, купувала ліки та продукти, проводила ремонті роботи в будинку. Дані свідки не підтвердили в суді той факт, що ОСОБА_7 будь-яким чином ухилялася від нотаріального посвідчення договору довічного утримання.

За вказаних обставин суд не може послатися на пояснення свідків, оскільки такі докази не є письмовими, і як наслідок, не є допустимими відповідно до вимог ч.1 ст. 218 та ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Посилання позивача на те, що вона здійснила поховання ОСОБА_7 за власний рахунок, а також, що вона проводила роботи по утриманню та ремонту будинку не доводять того, що між сторонами був укладений в усній формі договір довічного утримання.

Аналіз вказаних норм права, в редакції чинній на час виникнення правовідносин по договору довічного утримання, та надані сторонами докази по справі дають підстави для висновку, що договір довічного утримання (догляду), за яким передається у власність нерухоме майно підлягає і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

З вищевикладених підстав суд відмовляє в прийнятті до уваги заяви відповідача Зеленської сільської ради Надвірнянського району про визнання позову, оскільки визнання ними позову суперечить вимогам закону.

Стосовно позовних вимог в частині визнання права власності на будинок за адресою Івано-Франківська область, Надвірнянський районн, с.Зелена, прис. Фентираль, №129, то дані вимоги є похідними від первинної позовної вимоги, а тому також не підлягають задоволенню. Окрім того позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду жодного належного доказу чи документа, який би підтверджував право власності ОСОБА_7 на вказане домоволодіння.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, ст.ст. 209, 210, 218, 220, 334, 640, 744, 745,748 ЦК України, керуючись ст. ст.10, 11, 57- 60, 88, 213-218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Зеленської сільської ради, Надвірнянської районної державної нотаріальної контори, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3, про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд.

Суддя Флоряк Д.В.

Повний текст рішення виготовлено 09.03.2017 року