Справа № 415/2159/16-ц
Провадження № 6/415/28/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України

03.03.17 року м. Лисичанськ Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Коваленко Н.В.,

за участю: секретаря судового засідання Данько Л.С.,

держаного виконавця ОСОБА_1,

представника стягувача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську подання держаного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, -

ВСТАНОВИВ:

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся держаний виконавець Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_1 з поданням, погодженим з виконуючим обовязати Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - ОСОБА_3.

В обґрунтування подання зазначено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції знаходяться виконавчий лист Лисичанського міського суду Луганської області № 2/415/1048/16 від 15.08.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 51349,32 грн. Станом на 27.01.2017 року у ОСОБА_3 існує заборгованість перед Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» у розмірі 51349,32 грн. Державний виконавець, відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», неодноразово викликав боржника до відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції, але боржник жодного разу не зявився та зобовязань, покладених на нього судовим рішенням виконано не було. У своєму поданні державний виконавець просить тимчасово обмежити ОСОБА_3, у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобовязань, відповідно до виконавчого листа Лисичанського міського суду Луганської області № 2/415/1048/16 від 15.08.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 51349,32 грн.

Державний виконавець відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції - ОСОБА_1, в судовому засіданні подання підтримала та просила задовольнити.

Представник стягувача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - ОСОБА_2, в судовому засіданні підтримав подання та просив його задовольнити.

Боржник - ОСОБА_3, у судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Копія ухвали про відкриття провадження та призначення справи до розгляду була надіслана боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення, на адресу місця реєстрації, однак, ним не була отримана з незалежних від суду причин, про що свідчить конверт з позначкою "через незапит", який міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається, зокрема, фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Розглянувши відомості про належне повідомлення боржника про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розгляд справи провести за його відсутності.

Вислухавши пояснення учасників процесу, які прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом, рішенням (заочно) Лисичанського міського суду Луганської області від 15.06.2016 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" ( , рах. № 3111 МФО 305299) заборгованість по кредиту в сумі 49971 (сорок девять тисяч девятсот сімдесят одну) грн. 32 коп. та судовий збір у розмірі 1 378 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили.

Лисичанським міським судом Луганської області на виконання вказаного рішення суду 22.08.2016 року був виданий виконавчий лист.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (із змінами та доповненнями) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року (далі Інструкція № 512/5).

Відповідно до ст. 1 Закону України ''Про виконавче провадження'', виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 3 Закону України ''Про виконавче провадження'' відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) субєктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

З подання державного виконавця та матеріалів доданих до нього встановлено, що у провадженні Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження ВП № 52330633 по примусовому виконанню виконавчого листа Лисичанського міського суду Луганської області № 2/415/1048/16 від 22.08.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 51349,32 грн.

З оглянутих в судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження № 52330633 вбачається наступне.

16.09.2016 року відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, Боржнику був наданий строк для добровільного виконання рішення суду.

Копію постанови про відкриття виконавчого провадження направлено 16.09.2016 рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням боржнику разом з викликом від 16.09.2016 року №6653 до Лисичанського МВДВС ГТУЮ у Луганській області для дачі пояснень щодо подальшої сплати даного боргу.

Вказані документи були надіслані на адресу за місцем реєстрації боржника :Україна, Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Глінки, б. 3, кв. 45, згідно відомостей адресно-довідкового бюро УДМСУ у Луганській області, які наявні в матеріалах справи (а.с. 29).

Проте, згідно з поштовим повідомлення про вручення, лист повернувся до виконавчої служби з відміткою "за закінченням терміну зберігання"

Разом з тим, порядок надіслання документів виконавчого провадження визначений ст. 28 Закону України ''Про виконавче провадження''. Так, копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються курєром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що державним виконавцем було направлено у належний спосіб та у встановлений законом строк на адресу боржника постанова про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, суд зазначає, що якщо боржник мав намір самостійно сплатити заборгованість перед стягувачем, то він міг це зробити добровільно після отримання рішення суду.

Таким чином, право боржника самостійно сплатити борг це є невід'ємне право, та несвоєчасне отримання (не отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження жодним чином не позбавляє права боржника та не забороняє боржнику перерахувати борг на рахунок відділу ДВС чи на рахунок стягувача безпосередньо.

В судовому засіданні встановлено, що боржник заборгованість за рішенням суду станом на момент розгляду справи не сплатив, документи про часткову або повну сплату до держаного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області не надав.

У зв'язку з чим, державним виконавцем було розпочате примусове виконання рішення, передбачене Законом України ''Про виконавче провадження''.

Відповідно до ст. 18 Закону України ''Про виконавче провадження'' виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державним виконавцем 16.09.2016 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику.

Також, державним виконавцем були зроблені запити до обліково-реєстраційних установ, а саме до Державної податкової служби України, Пенсійного фонду України, Регіонального сервісного центру МВС.

Проте, отримано відповідь про відсутність відомостей за вказаними параметрами запиту.

Як зазначав державний виконавець в судовому засіданні, боржник неодноразово викликався до державної виконавчої служби, але ОСОБА_3 жодного разу не зявилась та зобовязань, покладених на неї виконавчим листом виконано не було.

Актом державного виконавця від 11.01.2017 року, в присутності представника стягувача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», за участю понятих встановлено, що за місцем реєстрації боржника :Україна, Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Глінки, б. 3, кв. 45, двері ніхто не відчинив, отже перевірити майновий стан боржника не вдалося.

Державний виконавець в судовому засіданні пояснив, що зі слів сусідів, боржника за адресою давно не бачили. Де може знаходитись не відомо.

Також, судом встановлено, що на виконання вимог Інструкції № 512/5, про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду, виконавець повідомив боржника. Однак, станом на час розгляду справи заборгованість за кредитним договором не погашена.

Відповідно п. 19 ч. 3 ст.18 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

В той же час, відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України , відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.7 постанови №5 від 30.03.2012 року роз'яснив, що відповідно до статті 33 Конституції України свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України можуть бути обмежені лише законом. Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень у порядку, передбаченому Законом України „Про виконавче провадження" та статтею 377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути

тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Суд зазначає, що заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов'язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Крім того, слід зазначити що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду, зобов'язань, тобто наявність лише самого зобов'язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Окрім того, факт ухилення має підтверджуватись сукупністю доказів, які державний виконавець повинен зазначити у поданні.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у Листі від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Враховуючи, що з 2016 року зобовязання за рішенням суду про стягнення суми боргу не виконується у звязку саме із ухиленням боржника від його виконання.

Таким чином, суд вважає доведеним державним виконавцем обізнаність ОСОБА_3, щодо наявності відкритого виконавчого провадження, добровільно зобовязання по виконавчому листу Лисичанського міського суду Луганської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 51349,32 грн., боржник не виконує.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням положень ст. 124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України, згідно яких судові рішення, що набрали законної сили є обовязковими і підлягають виконанню на всій території України, суд вважає, що невжиття заходів щодо обмеження боржника у праві виїзду за межі України може стати загрозою щодо обовязковості виконання рішення суду на всій території України чи взагалі зробити неможливим його виконання.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, який в рішенні «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий розгляд, що гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити заходи для забезпечення його виконання. Одним з таких заходів є тимчасове обмеження права виїзду за кордон з вилученням паспортного документу за поданням державного виконавця.

За таких обставин суд вважає, що подання держаного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_1, погоджене з виконуючим обовязки Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 (код НОМЕР_1, місце реєстрації: Україна, Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Глінки, б. 3, кв. 45) підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 14, 208-210, 377-1, 293, 294, 296 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Подання держаного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 задовольнити.

Тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: Україна, АДРЕСА_1, у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання зобовязань, покладених на неї на підставі виконавчого листа Лисичанського міського суду Луганської області №2/415/1048 виданого 22.08.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості в сумі 51349,32 грн.

Виконання даної ухвали доручити Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали виготовлений 06 березня 2017 року.

Суддя Н.В. Коваленко