Номер провадження: 22-ц/785/1192/17
Головуючий у першій інстанції Чебан Н. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року,

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після смерті дружини він разом з своїми повнолітніми дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2 оформили в рівних частинах по 1/3 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

24.06.2008 року позивач подарував свою частину зазначеної двокімнатної квартири синам, оскільки між ними була домовленість, що діти будуть йому допомагати.

Проте, доки молодший син був у достроковому відрядженні, зі старшим сином склалися неприязні стосунки, він спричиняв відносно батька тілесні ушкодження, вигнав його з квартири та поміняв замки.

Оскільки при складанні договору дарування була домовленість, що позивач буде там проживати та обдаровані будуть його доглядати, позивач вважає, що договір дарування був укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, тому є удаваним правочином.

На підставі наведеного, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування частки квартири від 24.06.2008 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 24.06.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника ОСОБА_6 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 2004 року, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1.

20.05.2008 року позивач ОСОБА_3 та відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_4 уклали договір дарування частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 та ОСОБА_4 прийняли в рівних частках в дар 1/3 частину двокімнатної квартири під АДРЕСА_1.

З матеріалів справи також вбачається, що у позивача з сином ОСОБА_4 склалися неприязні відносини, з приводу чого ОСОБА_3 звертався до Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури, та постановою Білгород-Дністровського МВ ГУМВС від 10.12.2013 року про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження припинено у зв'язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Для правильного вирішення спору з приводу визнання договору удаваним суду належить з'ясувати, чи відповідають права та обов'язки сторін правочину, що виникли у зв'язку з його укладенням, змісту правочину.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ОСОБА_3 як на підставу задоволення позову посилався на те, що при складанні договору дарування між сторонами була домовленість про те, що позивач залишиться проживати у спірній квартирі та діти будуть його доглядати, вважав, що договір дарування був укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, тому є удаваним правочином, який слід визнати недійсним.

Проте, належних та допустимих доказів які б підтверджували, що саме 20.05.2008 року між сторонами відбувся договір довічного утримання, а не посвідчений нотаріусом договір дарування, який є удаваним позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Інших доказів які б спростовували встановлені судом обставини та підтверджували доводи скарги апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями викладених в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 та наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги щодо удаваності вчиненого правочину є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець