Cправа № 127/4746/17
Провадження № 2/127/2574/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 травня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого: судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Олійник І.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги ОСОБА_5 мотивував тим, що 5 квітня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 200 000 грн. Частково сума позики повернута. Разом з тим, восени 2016 року позивачу стало відомо, що 31 травня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2 вчинено виконавчий напис про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 5 квітня 2011 року в сумі 200 000 грн. В зв'язку з цим, позивач звертався до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2 з заявою про ознайомлення з матеріалами нотаріальної справи. Отже, під час вчинення виконавчого напису, на думку позивача, було грубо порушено норми чинного законодавства, а саме: стягувачем в заяві не було зазначено період, за який необхідно провести стягнення у безспірному порядку; даний період був вказаний самим нотаріусом; не подано нотаріусу документи, які підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання; в заяві вказано невірний реєстровий номер 2870; у виконавчому написі вказано строк пред'явлення до виконання 3 роки, замість одного року та відсутність в матеріалах нотаріальної справи документів про безпірність заборгованості боржника. З огляду на вищевказане, ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом та просить визнати виконавчий напис нотаріуса від 31 травня 2013 року, вчинений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за № 3922 таким, що не підлягає виконанню, а також залишити за ним судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що виконавчий напис було вчинено відповідно до норм чинного законодавства. Просив відмовити ОСОБА_5 в задоволенні його позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала, надала заперечення та пояснила, що нотаріальні дії приватним нотаріусом було вчинено у відповідності з чинним законодавством України. Зокрема, наявність договору позики достатньо для вчинення виконавчого напису, а отримання додаткової інформації та документів є правом нотаріуса, а не обов'язком. Щодо відсутності у заяві ОСОБА_3 строку, за яким має провадитись стягнення та арифметична помилка в реєстровому номері договору позики, то вони мають лише формальний характер, не перешкоджають ідентифікації стягувача та боргового документа та не є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Також позивачем не надано жодного доказу про те, що на час вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису між сторонами існував спір з приводу суми заборгованості за договором позики.

Також представником відповідача ОСОБА_4 було надала суду заяву про застосування строку позовної давності. Заява мотивована тим, що в травні 2013 року він особисто отримав повідомлення від приватного нотаріуса про те, що в разі неповернення суми 200 000 грн., в термін 5 діб з моменту одержання цього листа, нотаріусом буде вчинено виконавчий напис, про примусове стягнення боргу. Тобто позивач, знаючи, що він не повернув борг у 5-ти денний строк з дня отримання повідомлення від нотаріуса, міг довідатись про вчинення відносно нього виконачого напису, оскільки він був попереджений про це. Оспорюваний виконавчий напис був звернутий до виконання в Ленінський ВДВС, де 14.08.2013 року позивачем було власноручно написано заяву про відкладення провадження виконавчих дій. Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України. Просила відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв'язку із пропуском ним строку позовної давності.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 5 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, який посвідченний приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2 (а.с. 8). Відповідно до умов договору ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_5 200 000 грн. строком до 1 вересня 2012 року, без нарахування процентів. Дана сума була отримана до оформлення договору позики, про що зазначено в даному договорі.

Згідно п. 5 договору позики, у разі несвоєчасного повернення суми боргу позичальник зобов'язаний споатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення згідно ст. 625 ЦК України, а також 1 % за кожен день прострочення від зазначеної в цьому договорі суми позики.

Як вбачається з заяви ОСОБА_3 від 29 квітня 2013 року (а.с. 7), остання повідомляє приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2 про те, що по договору позики, посвідченого ним 05.04.2011 року за реєстром № 2870, ОСОБА_5 заборгував їй 200 000 грн. Також зазначено, що ОСОБА_5 неодноразово попереджався нею про погашення цього боргу та вчинення виконавчого напису, але добровільно повертати їй борг він не бажає, тому просить вчинити виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_5 суми 200 000 грн.

З матеріалів справи суд вбачає, що 29 квітня 2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_2 було надіслано ОСОБА_5 повідомлення про те, що до нього звернулася ОСОБА_3 за вчиненням виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_5 суми 200 000 грн. згідно договору позики, посвідченого ним 5 квітня 2011 року за реєстром № 2876 (а.с. 6). Також в даному повідомлені позивача попереджено, що в разі неповернення ним даної суми ОСОБА_3 в термін 5 днів з моменту одержання даного листа, приватним нотаріусом буде вчинено виконавчий напис про примусове стягнення суми боргу (а.с. 6). Дане повідомлення було надіслано поштою позивачу, проте останнім не отримано. Разом з тим, 5 травня 2013 року ОСОБА_5 все ж таки було особисто отримано дане повідомлення, що підтверджується його розпискою на звороті даного повідомлення (а.с. 33 зворіт).

31 травня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2 вчинено виконавчий напис та звернуто стягнення з майна, належного ОСОБА_5, який народився 28 вересня 1970 року в смт. Літин, Вінницької області зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податку НОМЕР_1), для погашення заборгованості по договору позики, посвідченого ОСОБА_2, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, 05 квітня 2011 року, за реєстровим № 2876, строк за який проводиться стягнення з 01 вересня 2012 року по 31 травня 2013 року, суму позики 200 000 грн., на користь ОСОБА_3, прож. ОСОБА_6, АДРЕСА_1. Цей виконавчий напис набирає чинності з дня його вчинення і може бути пред'явлений до державної виконавчої служби для примусового виконання протягом трьох років. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за № 3922 (а.с. 9).

Встановлено судом і те, що виконавче провадження за виконавчим написом № 3922, виданим 31.05.2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_2, відкрито державним виконавцем Ленінського ВДВС Вінницького МУЮ ОСОБА_7 07.06.2013 року, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 38359536 (а.с. 35).

З заяви ОСОБА_5 від 14.08.2013 року вбачається, що останній просить Ленінський ВДВС відкласти провадження виконавчих дій про стягнення з нього 200 000 грн. боргу згідно постанови № 38359536, в зв'язку із тим, що на сьогоднішній день стабільних доходів не має та на опікуванні знаходиться двоє неповнолітніх дітей та не працююча дружина. Закордонного паспорта не має, рухомим та нерухомим майном не володіє (а.с. 36).

Слід зазначити, що 17 грудня 2015 року державним виконавцем Ленінського відділу ДВС Вінницького МУЮ ОСОБА_7 було винесено постанову про повернення виконавчого документа (виконавчого напису № 3922) стягувачу, в зв'язку з відсутністю майна в боржника (а.с. 41).

Однак, в липні 2016 року виконавче провадження за виконавчим написом № 3922 було знову відкрите, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження (а.с. 42).

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3,4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, на виконання вищевказаної норми закону, представником відповідача ОСОБА_3 подано до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Пунктом 1 ст.6 конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_5 зазначає, що він дізнався про порушення свого права восени 2016 року, однак жодного доказу на підтвердження даного факту суду не надав.

З оглянутих вищевказаних письмових доказів, суд вбачає, що позивачу ОСОБА_5 було відомо про порушення його права, а саме вчинення нотаріального навпису, ще 5 травня 2013 року та 14 серпня 2013 року, коли він отримав повідомлення нотаріуса про вчинення виконавчого напису в разі негайного не погашення ним боргу (а.с. 33) та написання ним заяви про відкладення провадження виконавчих дій (а.с. 36).

Крім того, згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні "Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми.

Отже, з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач звернувся 3 березня 2017 року, а дізнався про порушення свого права ще 5 травня 2013 року, тобто до моменту звернення в суд пройшло більше трьох років.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності визнавчений ст. 257 ЦК України, позивачем пропущено.

Щодо вимоги позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, то судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно п.п. 2.1. глави 16 наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" № 296/5 від 22.02.2012 року, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені:

- відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника;

- дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи;

- номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи;

- строк, за який має провадитися стягнення;

- інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Статтею 87 Закону України "Про нотаріат" визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172 від 29 червня 1999 року визначено, що для одержання виконавчого напису подаються:

а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів);

б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Згідно ст. 88 вищевказаного Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Суд звертає увагу, що діючими нормативними актами не визначені документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника. Суд вважає, що нотаріально посвідчений договір позики і є документом що підтверджує безспірність заборгованості.

Крім того, позивач отримавши повідомлення від приватного нотаріуса мав можливість надати свої заперечення та розрахунки суми заборгованості, проте цього не зробив, чим підтвердив безспірність заявлених ОСОБА_3 вимог до ОСОБА_5 Також, позивачем не було надано суду жодного доказу того, що на час вчинення спірного виконавчого напису між ним та ОСОБА_3 існував спір щодо розміру заборгованості за договором позики та не надано доказів часткового виконання зобовязання. Тому твердження ОСОБА_5 про відсутність у нотаріуса підстав вважати суму заборгованості безспірною є не підтвердженою.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі ОСОБА_8 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Слід зазначити, що позивачем в березні, квітні, грудні 2014 року; в квітні, травні, червні, липні, жовтні, листопаді 2015 року та в серпні 2016 року на рахунок відповідача ОСОБА_3 було перераховано кошти на погашення заборгованості за договором позики (а.с. 43-49). Тобто, даними діями позивач підтвердив своє згоду з сумою боргу за договором позики від 5 квітня 2011 року. Стаття 89 Закону України "Про нотаріат" передбачає, що у виконавчому написі повинні зазначатися:

- дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис;

- найменування та адреса стягувача;

- найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб);

- строк, за який провадиться стягнення;

- суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення;

- розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника;

- номер, за яким виконавчий напис зареєстровано;

- дата набрання юридичної сили;

- строк пред'явлення виконавчого напису до виконання.

Оглянувши спірний виконавчий напис, суд прийшов до висновку, що він оформлений з дотриманням вимог вищевказаної статті Закону.

Разом з тим, відсутність у заяві ОСОБА_3 строку, за який має провадиться стягнення та здійснена нею арифметична помилка при зазначенні реєстраційного номеру договору позики мають формальний характер та не перешкоджають ідентифікаційї стягувача та боргового документа, і не є підставою для відмови нотаріусом у складанні виконавчого напису, оскільки оригінал договору позики був наданий нотаріусу, на який він і посилався у виконавчому написі. Таким чином, дана обставина не може бути підставою для визнання спірного нотаріального напису таким, що не підлягає виконанню.

Виконавчий напис може бути пред'явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення (ст. 91 Закону України "Про нотаріат"). Так, зі змісту спірного виконавчого напису вбачається, що він може бути предявлений до державної виконавчої служби для примусового виконання протягом трьох років. Тобто, під час оформлення виконавчого напису, приватним нотаріусом було допущено описку в зазначені строку предявлення та вказано три роки, замість одного. Проте, суд приходить до висновку, що дана описка не впливає та не порушукє права або обовязки позивача. Крім того, слід зазначити, що спірний виконавчий напис було предявлено до примусового виконання та відкрито провадження в органах державної виконавчої служби.

В п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" № 3 від 01.03.2013 року розяснено, що право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України).

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 256, 257, 260, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 87, 88, 89, 91 Закону України "Про нотаріат", п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" № 3 від 01.03.2013 року, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: