АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року м. Дніпро

18 травня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3, який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Комунальне підприємство «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради, Орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, про визнання права користування житловим приміщенням, визнання незаконним рішення, визнання недійсним ордеру та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Дніпропетровська міська рада, Комунальне підприємство «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_5, Орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення особи без надання іншого житлового приміщення

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

05 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона перебуваючи тривалий час у близьких, дружніх відносинах з ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на прохання останніх, у 1998 році вселилася до їхньої квартири АДРЕСА_1, та з цього часу проживала в зазначеній квартирі разом з ними. На протязі всього часу сумісного проживання вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, сплачували комунальні платежі за спільні кошти і були членами однієї сім'ї. Після смерті ОСОБА_8 у 2000 році позивачка продовжувала проживати у квартирі № 167 з ОСОБА_7, вони вели спільне господарство та жили однією сімєю. Рішенням суду ОСОБА_7 була визнана недієздатною і позивач була призначена опікуном над нею. Позивач до теперішнього часу проживає в квартирі № 167, несе тягар по її утриманню та не зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням. Вважає себе такою, що вселилась до квартиронаймача як член сімї останнього, тому має право користування спірним житловим приміщенням.

Рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 74 видано ордер № НОМЕР_1 від 03.03.2015 року, яким вирішено питання про надання спірного житлового приміщення в користування відповідачу ОСОБА_3 та членам його сімї, а саме, квартири за адресою АДРЕСА_2. Вказане рішення виконавчого комітету порушує права та законні інтереси позивача, як особи, що має право користування цим житловим приміщення, та було винесено з порушенням норм житлового законодавства, оскільки ордер виданий не на вільне житлове приміщення. Просила визнати за нею право користування житловим приміщенням, квартирою № 167 по вулиці Калиновій, 80, у місті Дніпрі, також визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 74 в частині вирішення питання про надання в користування ОСОБА_3 та членам його сімї квартири АДРЕСА_3, визнати недійсним ордер від 03 березня 2015 року № НОМЕР_1, виданий ОСОБА_3 із сімєю у складі трьох чоловік на право зайняття житлового приміщення квартири АДРЕСА_3 (том 1 а.с.а.с.2-4,25-26,173-175).

Не погодившись із позовом відповідач ОСОБА_3 16.03.2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення її без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він та члени його сімї дружина та син, були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 05.03.2015 року на підставі ордеру виданого за рішенням Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року за № 74. В подальшому позивачем було укладено з КП «Жилсервіс-9» ДМР договір №23/200 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, на виконання зазначеного договору 02.04.2015 ним здійснено оплату послуг КП «Жилсервіс-9» ДМР на суму 247 грн. 30 коп. за період трьох місяців 2015 року, а також здійснено оплату боргу за комунальні послуги перед КЖЕП №23 за особовим рахунком №61300 (закріплений за приміщенням за адресою: АДРЕСА_4) на суму 1 624 грн. 21 коп. за період з квітня 2012 року до квітня 2015 року. 03.04.2015 позивачем разом зі співробітниками КП «Жилсервіс-9» ДМР було здійснено вихід до вказаної квартири з метою відкриття дверей квартири, зміни замків, вжиття заходів до забезпечення майна, яке могло знаходитись у житловому приміщенні. Однак, по прибутті до квартири було виявлено, що двері та замки до квартири змінено. Зі слів сусідів було зясовано, що у квартирі №167 буд. №80 на вул. Калиновій у м. Дніпрі проживає позивач по справі. Відповідачем було зясовано, що ОСОБА_2 проживає у вказаній квартирі на підставі усної згоди колишніх квартиронаймачів, остання в добровільному порядку відмовилась покинути зазначену квартиру. Таким чином,на думку відповідача, позивач ОСОБА_2 порушує його право користуватись житлом, належним йому за ордером на жиле приміщення - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, а також порушує права користування житлом членам його сімї через, що він та його родина вимушені винаймати житло. У звязку з цим просить суд усунути йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням - квартирою №167 у будинку №80 на вулиці Калиновій у місті Дніпрі шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, без надання їй іншого жилого приміщення (том 1 а.с.135-139,152-156).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3, який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням, визнання незаконним рішення, визнання недійсним ордеру задоволенні.

Визнано за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням - квартирою №167 у будинку №80 по вулиці Калиновій в м. Дніпрі.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року про надання квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_9 та членам його сімї.

Визнано недійсним ордер від 03.03.2015 року №, виданий ОСОБА_3 із сімєю з трьох чоловік на право зайняття житлового приміщення - квартирі АДРЕСА_7.

У задоволенні зустрічних позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення особи без надання іншого житлового приміщення -відмовлено.

Також вирішено питання щодо судових витрат (том 2 а.с.146-152).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити (том 2 а.с.156-162).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивачка у 1998 році на прохання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вселилася до їхньої квартири АДРЕСА_8 та з цього часу проживала в зазначеній квартирі разом з ними, оскільки ОСОБА_6П хворіла та була останній час до своєї смерті лежачою, а ОСОБА_7М була інвалідом з дитинства по психічному захворюванню, тому вони не могли самостійно себе обслуговувати, а позивач здійснювала належний догляд за ними. На протязі всього часу сумісного проживання вони вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі за спільні кошти і були членами однієї сім'ї. Після смерті ОСОБА_8 у 2000 році позивач продовжувала мешкати у спірній квартирі з ОСОБА_7, оскільки за своїм психічним станом остання не могла себе обслуговувати та її не можна було залишати наодинці, вони вели спільне господарство та жили однією сімєю.

Згідно рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради №244/13 від 19.08.2005 року у звязку зі смертю основного квартиронаймача квартири АДРЕСА_9 ОСОБА_10, зроблено зміни в договорі найму вказаного житлового приміщення та укладено договір найму з ОСОБА_7.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2007 року ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_3, було визнано недієздатною та призначено ОСОБА_2, позивача по справі, опікуном над ОСОБА_11, з якою вона продовжувала мешкати в одній квартирі. Після смерті підопічної ОСОБА_2 04 липня 2012 року до теперішнього часу проживає в квартирі № 167, несе тягар по її утриманню та не зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2013 року встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сімєю з ОСОБА_7, яка померла 04 липня 2012 року (т.1 а.с.10-11).

Згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 74, відповідачу ОСОБА_3 та членам його сімї, надана квартира АДРЕСА_10 На підставі вказаного рішення відповідачу ОСОБА_3 та членам його сімї було видано ордер № НОМЕР_1 від 03.03.2015 року на зайняття спірного житлового приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 право користування спірним житловим приміщенням, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачка вселилась до спірного житлового приміщення як член сімї наймача та його опікун на законних підставах, спірне житлове приміщення було постійним місцем її проживання, вона тривалий час вела з наймачем ОСОБА_7 спільне господарство, а тому набула права користування житловим приміщенням.

Визнаючи незаконним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 74, суд 1 інстанції виходив з того, що рішення було винесено з порушенням норм ЖК України, що є підставою для визнання незаконним зазначеного рішення в частині надання в користування ОСОБА_3 та членам його сімї квартири АДРЕСА_11.

Щодо визнання недійсним ордеру від 03.03.2015 року №, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачка вселилася до квартири АДРЕСА_3 у якості члена сімї та опікуна померлого наймача, постійно проживала разом із наймачем у спірній квартирі та в силу ст. ст. 64, 65 ЖК України набула права користування житловим приміщенням, тому спірне житлове приміщення не було вільним у розумінні ч.2 ст. 58 ЖК України, а видача ордера на зайняття спірного житлового приміщення відповідачу ОСОБА_3, його дружині, ОСОБА_12 та сину, ОСОБА_4, порушує права та законні інтереси позивача та, як наслідок, є безумовною підставою для визнання оспорюваного ордеру недійсним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд 1 інстанції виходив з того, що за ОСОБА_2, визнано право користування спірним житловим приміщенням, визнано незаконним рішення виконавчого комітету щодо надання ОСОБА_3 та членам його сімї спірного житлового приміщення, а також визнано недійсним ордеру на зайняття відповідачем та членами його сімї спірного житлового приміщення, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, згідно ст. 63 ЦК України опікун призначається переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обовязки опікуна.

Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна.

Відповідно до п.4.3 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах молоді та спорту, Міністерством освіти України, Міністерством охорони здоровя України, Міністерства праці та соціальної політики України N 34/166/131/88 від 26.05.99 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 року за N 387/3680, опікун повинен проживати разом з підопічним і може бути прописаний на житловій площі останнього.

Стаття 3 СК України визначає, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Відповідно до ст. 65 ЖК України квартиронаймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 роз'яснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство.

Згідно ч. 2 ст. 58 ЖК України ордер на вселення у жиле приміщення може бути видано лише на вільне жиле приміщення, а згідно зі ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним, зокрема, у разі порушення прав інших громадян на зазначене в ордері жиле приміщення.

Зі справи вбачається, що позивачка вселилась до спірного житлового приміщення як член сімї наймача та його опікун на законних підставах, спірне житлове приміщення було постійним місцем її проживання, вона тривалий час вела з наймачем ОСОБА_7 спільне господарство.

Крім того, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2013 року встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сімєю з ОСОБА_7, яка померла 04 липня 2012 року, яку рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2007 року було визнано недієздатною та призначено ОСОБА_2, позивача по справі, її опікуном.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь, в тому числі, та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, ОСОБА_2 дійсно набула права користування спірним житловим приміщенням в силу вимог ст. ст. 64, 65 ЖК України, і суд 1 інстанції в цій частині дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про набуття ОСОБА_2 права користування спірним житловим приміщенням, то, відповідно, висновки суду щодо рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 74, яке прямо впливає на права за законні інтереси ОСОБА_2 , позбавляючи її можливості реалізовувати своє право користування спірним житловим приміщенням, і підлягає визнанню незаконним в частині надання в користування ОСОБА_3 та членам його сімї квартири АДРЕСА_11, також є обґрунтованими.

Виходячи зі змісту ст. 59 ЖК України, суд 1 інстанції обґрунтовано дійшов висновку й щодо визнання недійсним ордеру від 03.03.2015 року №, виданого ОСОБА_3 із сімєю з трьох чоловік на право зайняття житлового приміщення - квартирі АДРЕСА_7, оскільки він виданий на приміщення яке не було вільним в розумінні ч. 2 ст.58 ЖК України.

Оскільки суд 1 інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується й колегія суддів, про визнання за позивачем права користування спірним житловим приміщенням, визнання незаконним рішення виконавчого комітету №74 від 19.02.2015 року, визнання недійсним ордеру на зайняття відповідачем та членами його сімї спірного житлового приміщення, то висновки суду 1 інстанції щодо безпідставності зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення, також є обґрунтованими.

Таким чином, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апелянта щодо відсутності права ОСОБА_2 на користування спірним житловим приміщенням, оскільки вона мала інше житло (була власником та була зареєстрована в іншій квартирі), колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Суд 1 інстанції, врахувавши конкретні обставини справи, встановив, що ОСОБА_2 зі згоди наймача вселилася в спірне приміщення, тривалий час там проживала, як член сімї наймача, до того ж була призначена опікуном недієздатної особи, проживаючої в спірній квартирі, а отже набула права користування жилим приміщенням.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно дійшов висновку щодо постійного проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі в якості члена сімї наймача є безпідставними, оскільки матеріали справи спростовують ці посилання, та до того ж містять рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2013 року, яким встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сімєю з ОСОБА_7, яка померла 04 липня 2012 року.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст.. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: