Справа № 369/4461/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання частково недійсним договору факторингу,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання частково недійсним договору факторингу.

Свої вимоги мотивує тим, що 20 квітня 2007 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 62 000 дол. США.

У позовній заяві позивач вказав, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2012 року було стягнуто з нього та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» 634 406 грн. 84 коп. заборгованості по сплаті кредиту та судові витрати.

Зазначив, що 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 2, за умовами якого було відступлено вимоги до нього, в тому числі і по кредитному договору № 0 від 20.04.2007 року.

Вважає, що даний договір є в частині передачі права вимоги за кредитним договором № 0 від 20.04.2007 року недійсним, оскільки договір факторингу був укладений після ухвалення судового рішення, а тому ПАТ «УкрСиббанк» на час підписання спірного договору вже реалізувало право грошової вимоги до нього.

Крім того, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не мало відповідної ліцензії на валютні операції, а тому даний договір не міг бути укладений.

Також, зазначив, що у Банку за договором факторингу не було правових підстав для відступлення права грошової вимоги за цим договором щодо фізичної особи не суб»єкта господарювання, а у відповідача-2 відповідно, набуття таких прав.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить визнати недійсним договорів факторингу від 13 лютого 2012 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині, що стосується передачі прав вимоги за кредитним договором № 0 від 20.04.2007 року.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість. Крім того, просив застосувати строки позовної давності до даних правовідносин ( а.с. 72-73, 78).

Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позову щодо порушення його прав та інтересів укладенням договору факторингу, а оскаржуваний договір відповідає усім вимогам чинного законодавства України.

Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 квітня 2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (а.с. 79-83)

Відповідно до п. 1.1. даного договору банк надав позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 62 000 дол. США.

Для забезпечення вказаного договору між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 52761 від 20 квітня 2007 року та договір поруки № 109942 від 20 квітня 2007 року з ОСОБА_2 ( а.с. 84-87).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2012 року було стягнуто з позивача та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» 634 406 грн. 84 коп. заборгованості по сплаті кредиту та судові витрати (а.с. 21).

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського РУЮ від 22.11.2012 року було відкрито виконавче провадження по виконанню даного рішення (а.с.23).

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 2 (а.с. 88-92), за умовами якого відповідач-1 відступив ТОВ «Кей-Колект» заборгованість позивача про кредитному договору № 0 від 20.04.2007 року.

Пунктом 1.1. договору передбачено, що за цим договором клієнт зобов'язується передати у власність Фактору, а Фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором, а пунктом 1.4. договору факторингу № 2 визначено, що одночасно з відступленням прав вимоги до Фактора переходять усі права Клієнта за усіма Договорами забезпечення.

Матеріали справи свідчать, що 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було підписано акт приймання-передачі прав вимоги ( а.с. 93, 94), позивачу та поручителю за кредитом було направлено відповідні повідомлення про відступлення прав вимог ( а.с. 95-100). Дані документи оформлені належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Пунктом 10.12. кредитного договору передбачено, що уклавши цей договір Позичальник надає Банку згоду передавати права та обов'язки Банку за даним договором третій особі без отримання на це додаткової згоди Позичальника.

Особливості укладення договору факторингу регулюються главою 73 ЦК України.

У відповідності з нормою ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Тобто, відповідач міг вільно обирати спосіб та порядок розрахунку за укладеним договором факторингу, що не суперечить нормам діючого законодавства. Таким чином, висновок позивача про недійсність договору факторингу суперечить нормам матеріального права.

Стаття 1079 ЦК України передбачає, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку з порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність правочину.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у своїй постанові № 3-56гс14 від 19 серпня 2014 року за наслідками перегляду рішення у справі за позовом ТОВ «Камбіо» до ТОВ «Кредо-Інвест-Строй» про визнання уступки права вимоги недійсним, у зв'язку з неоднаковим застосуванням положень статей 203, 215, 512-515, 517, 526 ЦК України.

У судовому засіданні представник ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» пояснив, що укладення спірного договору ніяким чином не порушило права позивача. Вказав, що на даний час у ОСОБА_1 існує заборгованість за кредитним договором, яка не погашена, а тому наявність заборгованості згідно норм ЦК України не передбачає недійсність договору.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність законодавчої заборони щодо заміни кредитора у зобов'язанні після ухвалення судового рішення про розірвання кредитного договору і стягнення заборгованості та на стадії його виконання, а відтак - і про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину про відступлення права вимоги недійсним, оскільки договір відступлення права вимоги та договір факторингу не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін.

Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами 1, 2 ст. 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положеннями ч. 4 статті 8 ЦПК у разі невідповідності нормативно-правового акта закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує акт законодавства, який має вишу юридичну силу.

Hi Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Тобто, законодавець не виключає фізичних осіб з кола осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу.

Отже, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 352 від 06.02.2014 внесені зміни до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231, якими виключено пункт 1, що встановлював сукупність операцій з фінансовими активами, які відносяться до фінансової послуги факторингу, зокрема, і в частині визначення боржниками лише суб'єктів господарювання.

Отже, набуття позивачем права вимоги до боржників - фізичних осіб є правомірним.

Також, слід вказати, що згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» домовились з усіх істотних умов та уклали договір факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року в письмовій формі.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановленого договором або законом.

Згідно зі ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Суд вважає, що спірні договори відповідають вимогам законодавства, були спрямовані на реальне настання наслідків обумовлених ними, на виконання умов цього договору банк передав фактору всю необхідну документацію, а фактор- оплатив ціну продажу.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договори не відповідають вимогам чинного законодавства та не відповідають положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215, 1077, 1079 ЦК України.

Крім того, оскаржуваний договір укладався між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк», а тому позивачем не зазначено та не надано доказів на обґрунтування того, які його права були порушені зі сторони відповідачів при укладенні договору факторингу №2.

Що стосується посилання позивача на те, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не мало відповідної ліцензії на валютні операції, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня (постанова Верховного Суду України №6-79цс14 від 02 липня 2014 року).

Згідно із ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

За таких обставин, на передачу права вимога за заборгованістю ОСОБА_1 у гривнях ТОВ «Кей-Колект» не повинно мати ліцензію за здійснення валютних операцій, так як зобов'язання повинно виконуватися у гривні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що допускається заміна кредитора у зобов'язанні після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості та на стадії його виконання, крім того, оспорюваний договір факторингу не може бути визнаний недійсними, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України.

Разом з тим, представник відповідача-1 у судовому засіданні просив застосувати строк позовної давності, про що надав заяву ( а.с. 78).

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про наявність спірного договору позивач дізнався у 2012 році. З цього ж часу позивач знав про порушення свого права. Крім того, матеріали справи містять докази направлення позивачу повідомлення про відступлення права вимоги від 06.03.2012 року.

З зазначеним позовом позивач звернувся до суду лише у травні 2016 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, при розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, договір факторингу відповідає вимогам законодавства та позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 203, 215, 256, 257, 261, 267, 512, 514, 516, 517, 627, 1077- 1086 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання частково недійсним договору факторингу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна