У х в а л а

іменем україни

15 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В.,

МаляренкаА.В.,

СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Чугуївська міська рада Харківської області, про виділення частки житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу 25 грудня 2008 року, належить Ѕ частини житлового будинку № АДРЕСА_1. Інша Ѕ частини цього будинку належить ОСОБА_5

Домовленостей про добровільний розділ домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою між ними не досягнуто, а тому позивач просила провести розподіл житлового будинку та визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до першого варіанту запропонованого у висновку експертизи від 09 вересня 2013 року № 4592/7996/7997.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 23 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що сторони у справі є співвласниками будинку № АДРЕСА_1. При цьому ОСОБА_4 належить 1/3 частина, ОСОБА_5 - 1/2 частина, ОСОБА_7 - 1/12 частина та ОСОБА_8, правонаступником якої є ОСОБА_6, - 1/12 частина цього будинку.

Спірний житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 1212 кв. м, яка виділена на підставі рішення Введенської селищної ради Чугуївського району.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що позивачем усупереч вимогам ст. ст. 10. 60 ЦПК України не доведено факти, якими вона обґрунтовує свої вимоги, що є її процесуальним обов'язком.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судами встановлено, що позивач звернулась до суду з позовом в порядку ст. 364 ЦК України та просила виділити їй приміщення в спірному будинку та визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до першого варіанту висновку експертизи від 06 вересня 2013 року № 4592/7996/7997.

Однак, цей висновок судової будівельно-технічної експертизи стосувався розподілу спірного домоволодіння між двома співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і при цьому експерт виходив з того, що ОСОБА_4 належить 1/2 частина спірного домоволодіння на підставі договору дарування від 25 грудня 2008 року, та без врахування тих обставин, що рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 07 травня 2010 року цей договір був визнаний частково недійсним, та за ОСОБА_8 (правонаступником якої є ОСОБА_6) і ОСОБА_7 було визнано право власності по 1/12 частині за кожним на спірний будинок.

Тобто на час звернення до суду ОСОБА_4 належало не 1/2, а 1/3 частина спірного будинку.

Отже судами обґрунтовано не взято до уваги вказаний експертний висновок.

Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

За змістом ст. 364 ЦК України, для вирішення спору про виділ частки із спільного майна необхідно встановити можливість такого виділу, для чого потрібні спеціальні знання в галузі будівництва.

Судом першої інстанції, на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України, було роз'яснено процесуальні права сторонам, зокрема, право позивача заявити клопотання про призначення експертизи для підтвердження позовних вимог.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 12 квітня 2015 року за клопотанням позивача було призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу, в якій ставилися питання щодо можливості виділення окремої частки кожному із співвласників відповідно до їх частки права власності на спірний будинок.

Проте, клопотання експерта про надання додаткових матеріалів та оплати рахунку для проведення експертизи позивачем ОСОБА_4 виконано не було, що потягло неможливість проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Отже, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 23 лютого 2016 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх постановленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

О.В.Ступак