АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Шевчук О.П.
№22-ц/796/5815/2017 Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3 та законного представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка подана представником ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Кристина Володимирівна, Головне управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_5 як законний представник малолітньої ОСОБА_4, Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним.

У мотивування вимог посилався на те, що з 10.01.2009 року по 30.01.2009 року він знаходився на стаціонарному лікуванні у Київській міській лікарні швидкої медичної допомоги у Нейрохірургічному відділенні №2 з діагнозом: інсульт, гіпертонічна хвороба третьої стадії з вестибулярним вираженим астеноневротичним синдромом з диссомничними наслоєннями ішемічної хвороби серця, стенокардія напруження ФК 2, атеросклеротичний склероз 1, 2 стадії, де йому призначили сильнодіючі седативні медичні препарати, які позбавляють пацієнта діяти у звичайному житті свідомо, у здоровому глузді, твердій пам'яті та при ясній свідомості, діяти добровільно, розуміти значення своїх дій.

Після повернення з лікарні він на свого родича ОСОБА_9 робить заповіт та довіреність для приватизації квартири.

Вдруге у Київську міську лікарню швидкої медичної допомоги він потрапив 21.02.2012 року, де знаходився на стаціонарному лікуванні до 23.02.2012 року з діагнозом ПТФС, ХВН другого - третього ступеню, трофічні виразки обох нижніх кінцівок.

21 червня 2013 року він раніше незнайомому йому ОСОБА_2 за договором дарування дарує належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Однак, він жодного документу, який необхідний для посвідчення договору дарування (відчуження), не готував, не замовляв, із нотаріусом не домовлявся, не пам'ятає обставин, при яких підписав оспорюваний договір і хто при цьому був присутній.

Вважає, що договір дарування квартири від 21.06.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В. та зареєстрований у реєстрі за №914, є недійсним, оскільки одразу після того, як він виписався з лікарні, де приймав та продовжував приймати сильнодіючі психостримуючи та седативні засоби, під час відвідання його вдома нотаріусом та підписання ним договору дарування квартири не мав змоги розуміти значення своїх дій або керувати ними.

З урахуванням наведеного просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В. 21.06.2013 року та зареєстрований у реєстрі за №914.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 21.06.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі за №914.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 судові витрати в розмірі 2 377 грн 88 коп.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви відмовити.

Зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження вживання сильнодіючих психостримуючих та седативних ліків під час укладання спірного договору дарування квартири.

Посилається, що довіреність, видана позивачем на ім'я ОСОБА_2 26.11.2012 року на представництво його інтересів перед юридичними то фізичними особами, та заповіт, складений позивачем 15.05.2013 року, за яким останній заповідав ОСОБА_2 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, спростовує твердження ОСОБА_7 про відсутність знайомства з відповідачем та доводить внутрішню волю позивача щодо переходу права власності на його квартиру до ОСОБА_2, на користь якого пізніше ОСОБА_7 було укладено договір дарування квартири.

Вказує, що судово-психіатричною експертизою не досліджувалось і не встановлено наявність причинно-наслідкового зв'язку між вживанням сильнодіючих ліків та тимчасовим психічним розладом позивача - дієздатної особи на момент укладення договору дарування квартири.

При цьому, обсяг дієздатності ОСОБА_7 був перевірений нотаріусом під час нотаріального посвідчення договору дарування квартири.

Звертає увагу й на те, що матеріалами справи підтверджено вчинення ОСОБА_7 розумних вчинків, зокрема, звернення до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві за №0012816 ЄРДР, вересень 2013 року, видача довіреностей на ім'я ОСОБА_13 та на ім'я ОСОБА_14 у жовтні 2013 року, поновлення 09.10.2013 року паспорту, про що зазначено в позовній заяві, тощо.

Посилається й на те, що Акт судово-психіатричного експерта №447 від 22.05.2014 року складений з порушенням вимог ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 13.01.2014 року, а тому є недостовірним та неналежним.

Крім того, рішенням Конотопського міськрайонного суду від 15 січня 2015 року на підставі висновку судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 визнано недієздатним. Відповідно до даного рішення ОСОБА_7 є недієздатним з 27.01.2015 року, відтак на час укладення договору дарування квартири 21.06.2013 року він був дієздатним, тобто таким, який не мав хронічного, стійкого психічного розладу та був здатним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви відмовити.

Зазначає, що судом не з'ясовано, з якої лікарні виписався позивач перед укладанням договору дарування, ким, коли та які ліки були йому призначені, докази їх придбання та вживання.

Вказує, що суд у рішенні не обґрунтував, коли та з яких мотивів були відхилені клопотання відповідача про витребування з Деснянського районного управління поліції ГУНП в м. Києві матеріалів перевірки, за надання яких з відповідними запитами звертався суд. Такі матеріали надали б можливість суду перевірити чи особисто з заявою звертався позивач до органів поліції та які обґрунтування надавав у своїх поясненнях.

Посилається на те, що Акт судово-психіатричного експерта №447 від 22.05.2014 року є сумнівним та складений з порушенням вимог ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 13.01.2014 року.

Звертає увагу й на те, що рішенням Конотопського міськрайонного суду від 15.01.2015 року ОСОБА_7 визнано недієздатним з дати набрання рішення законної сили 27.01.2015 року.

Зазначає, що у матеріалах справи також містяться інші докази на підтвердження того, що ОСОБА_7 до 27.01.2015 року був дієздатним, зокрема, копії довіреності та заповіту від імені позивача на ім'я ОСОБА_9 від 11.03.2009 року, копія пенсійного посвідчення позивача за лютий 2013 рік, копії довіреності від 26.11.2012 року та заповіту від 15.05.2013 року від імені позивача на ім'я ОСОБА_2 тощо.

Вказує, що жодних доказів, які б підтверджували перебування позивача на момент підписання правочину в такому стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними внаслідок вживання сильнодіючих психостримуючих та седативних засобів матеріали цивільної справи не містять.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції підставно виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 21 червня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено Договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В. та зареєстровано в реєстрі за №914. (а.с. 14-15 т. 1)

Предметом даного Договору є квартира АДРЕСА_1.

У подальшому 31 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1217. (а.с. 5-6 т. 2)

30 січня 2015 року ОСОБА_10 зареєструвала шлюб з ОСОБА_12 та змінила прізвище на «ОСОБА_10». (а.с. 3 т. 2)

28 листопада 2015 року ОСОБА_5 подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якої діяв батько ОСОБА_12. (а.с. 237-239 т. 1)

Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 17 вересня 2014 року в справі №6-131цс14).

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» №8 від 30 травня 1997 року роз'яснено, що судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» №8 від 30 травня 1997 року зазначено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен зокрема з'ясувати: повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2014 року за клопотанням представника ОСОБА_7 було призначено судово-психіатричну експертизу. (а.с. 40-41 т. 1)

В Акті судово-психіатричного експерта №447 від 22.05.2014 року встановлено, що ОСОБА_7 на момент складання та посвідчення Договору дарування квартири від 21 червня 2013 року страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, ГПМК, 2007 р.) з вираженим психоорганічним синдромом (F02.8) і за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (а.с. 43-45 т. 1)

Експертиза проводилася на підставі отриманих матеріалів даної цивільної справи, виписки з медичних карточок стаціонарного хворого №830-2009 р. і №4994-2012 р. з КМКЛ ШМД, медичної карти амбулаторного хворого з ДЗ «ВЛ» ст. Конотоп ПЗЗ, виписки з МКАХ з ДЗ «ВЛ ст. Конотоп» ПЗЗ, виписки з протоколу лікарсько-контрольної комісії з вищезазначеної лікувальної установи від 19.06.2013 р., копії медичної карти стаціонарного хворого №330/14 з КЗ «ПОСЛ» Сумської області.

Акт судово-психіатричного експерта №447 від 22.05.2014 року є обґрунтованим, повним і містить вичерпну відповідь на поставлене судом запитання, а відтак такий доказ є належним та допустимим.

Даним актом встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_7 на момент складання та посвідчення договору дарування квартириусвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача на питання суду пояснив, що ОСОБА_2 не був ні в родинних, ні в дружніх стосунках з ОСОБА_7, вони є людьми різного віку і не мали спільних інтересів. Їх знайомство і дарування квартири відбулося в період, коли ОСОБА_2 працював дільничним інспектором і в силу своїх службових обов'язків познайомився з ОСОБА_7 Представник відповідача не зміг пояснити, в силу яких обставин ОСОБА_7 подарував свою квартиру та залишився при цьому без житла, маючи ряд захворювань. Після укладення договору дарування в червні 2013 року ОСОБА_2 звільнився з органів міліції і продав квартиру в жовтні 2013 року третій особі.

З пояснень представника ОСОБА_7 вбачається, що після укладення договору дарування квартири ОСОБА_2 перевіз ОСОБА_7 до його рідного брата в Сумську область, а потім його забрала сестра, яка й почала відстоювати інтереси хворого брата.

В апеляційних скаргах апелянти посилаються на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження вживання сильнодіючих психостримуючих та седативних ліків під час укладання спірного договору дарування квартири, а судом не з'ясовано, з якої лікарні виписався ОСОБА_7 перед укладанням договору дарування, ким, коли та які ліки були йому призначені, докази їх придбання та вживання.

Такі доводи не є підставою для скасування рішення суду, оскільки при зверненні до суду з позовною заявою ОСОБА_7 обґрунтовував свої вимоги тим, що під час відвідання його вдома нотаріусом та підписання ним договору дарування квартири він не мав змоги розуміти значення своїх дій або керувати ними.

У висновку експерта чітко визначено, що ОСОБА_7 страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, ГПМК, 2007 р.) з вираженим психоорганічним синдромом (F02.8) і за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (а.с. 43-45 т. 1)

Крім того, відповідач та третя особа визнали, що рішенням Конотопського міськрайонного суду від 15 січня 2015 року ОСОБА_7 визнано недієздатним.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апелянтів, що у матеріалах справи є інші докази на підтвердження того, що ОСОБА_7 до визначення судом його недієздатним був дієздатним, оскільки, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що він не усвідомлював значення своїх дій саме при укладенні договору дарування квартири 21.06.2013 року. Апелянтами не надано жодних документів, датованих 21.06.2013 року, які б могли спростувати акт судово-психіатричного експерта щодо не можливості ОСОБА_7 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання та посвідчення договору дарування квартири.

В апеляційній скарзі апелянти також посилаються на рішення Конотопського міськрайонного суду від 15 січня 2015 року, яким ОСОБА_7 визнано недієздатним.

Як вірно зазначено судом першої інстанції фізична особа визнається недієздатною з часу набрання рішенням суду про визнання її такою, тобто до набрання рішенням про визнання ОСОБА_7 недієздатним він вважається дієздатним.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_7 посилався на ст. 225 ЦК України та зазначав, що під час укладення договору дарування квартири він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Даний факт і підтверджений Актом судово-психіатричного експерта №447 від 22.05.2014 року.

Судом апеляційної інстанції відмовлено в задоволенні клопотань представників відповідача та третьої особи щодо витребування додаткових документів, оскільки заявлені в клопотанні документи безпосередньо не вказують на стан здоров'я ОСОБА_7 на час укладення договору дарування квартири.

До того ж, відповідач та третя особа заявили клопотання про витребування документів у суді першої інстанції перед закінченням розгляду справи, не дивлячись на те, що справа перебувала в провадженні суду після скасування заочного рішення з 2014 року, та не прийняли конкретних мір для отримання цих доказів.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, оскільки вони були предметом дослідження суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3 та апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка подана представником ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва