Справа №582/1347/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/527/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 08 лютого 2017 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

28 листопада 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 червня 2006 року з ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальниця отримала 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Скориставшись коштами, своїх зобовязань з вчасного повернення боргу відповідачка не виконала, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2016 року утворився борг на загальну суму 19561,84 грн., який позивач просить стягнути з неї на свою користь.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 08 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на незаконність ухваленого рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не врахував, що закінчення строку дії картки не свідчить про припинення договірних відносин з банком. Крім того, пропуск банком строку позовної давності не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки у такому випадку борг по тілу кредиту та процентам має бути стягнутий у межах трирічного строку позовної давності, а у межах річного строку перед зверненням до суду мали бути задоволені вимоги про стягнення штрафів.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, проте у судове засідання не зявилися, причин неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 червня 2006 року ОСОБА_3 підписала заяву, за умовами якої їй була відкрита сума кредитного ліміту у ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 1000 грн. на платіжній картці строком дії до 30 червня 2009 року.

Базова відсоткова ставка за вказаним кредитним лімітом на момент підписання заяви складала 3% на місяць з розрахунку 360 днів у році.

Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки, а сплата заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися як шляхом внесення коштів на картку позичальницею, так і шляхом списання з дебетної картки.

Зі змісту заяви, підписаної позичальницею, також вбачається, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку.

Крім того, ОСОБА_3 виразила свою згоду, що підписана нею заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою і Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

З викладеного вбачається, що між сторонами спору укладений кредитний договір, істотні умови якого викладені в підписаній відповідачкою заяві.

Обставини укладення кредитного договору та використання кредитних коштів банку відповідачкою визнано, зокрема визнано як користування кредитними коштами, так і їх повернення з 2006 року по липень 2013 року.

Також ОСОБА_3 визнала, що з метою погашення заборгованості по кредитному договору за домовленістю банк здійснював списання коштів з рахунку, який використовувався відповідачкою для отримання допомоги по безробіттю у 2013 році, на рахунок для погашення кредитної заборгованості.

Зазначені обставини повернення боргу позичальницею підтверджуються наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 31 жовтня 2016 року, випискою з її особового рахунку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що між сторонами кредитного договору склались правовідносини, за яких позичальниця мала обовязок щомісячного повернення боргу, а відтак виходив з обставин часткового визнання боргу відповідачкою та виникнення у банка права вимоги з наступного місяця після здійснення ОСОБА_3 останнього платежу, що був здійснений 29.07.2013 року. Таким чином, з урахуванням заявленого позичальницею клопотання про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, у задоволенні вимог банку було відмовлено.

Проте такі висновки не узгоджуються з встановленими у справі обставинами та вимогами закону.

Як зазначалося вище, у підписаній ОСОБА_3 заяві про відкриття рахунку та надання банківських послуг, сторонами обумовлено розмір кредитного ліміту, який збігається з терміном дії кредитної картки, та базову відсоткову ставку.

Інші умови укладеної угоди передбачені Умовами і Правилами надання банківських послуг, які всупереч вимогам ст.ст. 207, 1055 ЦК України та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальницею не підписані й оригінали цих документів кредитором відповідачеві передані не були, у звязку з чим їх не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, № 6-698цс15 від 10 червня 2015 року та № 6-757цс 15 від 01 липня 2015 року.

Як встановлено судом першої інстанції, а також вбачається з розрахунку заборгованості і виписки по особовому рахунку, позичальниця після закінчення терміну дії кредитної картки продовжувала користуватися банківськими послугами, зокрема, продовжила використання відкритого у 2009 році рахунку, на якому обліковувався станом на 30 червня 2009 року борг у сумі 243,18 грн.

06 травня 2010 року відбулося повне погашення вказаного вище боргу шляхом договірного перерахування на кредитну картку 321 грн. з іншої картки відповідачки, а 03 листопада 2011 року нею перераховано 1,66 грн. для погашення суми боргу, яка утворилася за рахунок списання банком відсотків за користування кредитним лімітом та за прострочення сплати кредиту.

31 серпня 2012 року відповідачці збільшено кредитний ліміт до 500 грн., які ОСОБА_3 використовувала шляхом зняття цих коштів 19 вересня та 02 жовтня 2012 року, використовуючи картку з продовженим строком її дії до 31 грудня 2015 року.

Зазначені вище дії відповідачки свідчать про пролонгацію укладеного 27 червня 2009 року кредитного договору до 31 грудня 2015 року, а відтак право вимоги у банку після пролонгації виникло з 01 січня 2016 року відносно боргу, який складав 8375,12 грн.

При цьому часткове визнання боргу позичальницею шляхом перерахування на кредитну картку 29 липня 2013 року 6,70 грн. на виникнення у позивача права вимоги та початок перебігу строку позовної давності, як помилково вважав суд першої інстанції, не впливає, оскільки між сторонами кредитного договору виникли правовідносини, у яких строк виконання зобовязання визначений конкретною датою закінченням строку дії кредитної картки, а не періодичними платежами.

Таким чином, оскільки право вимоги у банка виникло на наступний день після закінчення терміну дії кредитної картки, тобто з 01 січня 2016 року, а до суду банк звернувся з позовом у листопаді 2016 року, тому строк позовної давності не пропущений.

З розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 27 липня 2006 року по 31 березня 2015 року банк застосовував для нарахування процентів за користування кредитними коштами процентну ставку, яка не перевищувала обумовлену сторонами кредитного договору базову процентну ставку, тобто не більше 36% річних або 3% на місяць.

Таким чином, борг по процентам за користування кредитними коштами станом на 31 березня 2015 року склав 1626,21 грн.

Проте правових підстав для нарахування з 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2016 року процентів за ставкою 43,2 % річних позивач не мав, оскільки заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг таких умов не містить, а інших угод з цього приводу між сторонами укладено не було, а тому за вказаний період слід нараховувати проценти за базовою ставкою, на яку погоджувалася при підписанні договору відповідачка.

Враховуючи що борг по кредиту за період з 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2016 року складав 458,88 грн., а кількість днів прострочки за цей період складала 580, тому заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, виходячи з 36% річних або 3% за місяць, склала 266,15 грн.

Отже, загальна заборгованість по процентам за весь період складає 1892,36 грн. (1626,21 грн.+ 266,15 грн.), а борг по кредиту 458,88 грн.

Оскільки правових підстав для нарахування комісії та штрафів банк не мав, тому позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню на загальну суму 2351,24 грн.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.5 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, сплачений позивачем та документально підтверджений судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 165,36 грн. (12% від 1378 грн.) та за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 181,89 грн. (12% від 1515,80 грн.) слід компенсувати за рахунок відповідачки.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 08 лютого 2017 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» 2351 грн. 24 коп. заборгованості за кредитним договором № б/н від 29 червня 2006 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» 165 грн. 36 коп. на компенсацію судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції, та 181 грн. 89 коп. за розгляд справи в апеляційному суді.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього дня на нього може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді