Справа № 199/7983/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

16.02.2017 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого Якименко Л.Г.

при секретарі Борулько М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання договору дарування недійсним (удаваним).

В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що він з 17.07.1985 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, актовий запис №765.

Позивач зазначає, що у період шлюбу за спільні кошти вони придбали домоволодіння АДРЕСА_1, правовстановлюючі документи на вказане домоволодіння були оформлені на ім'я відповідачки ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 28.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.В., реєстровий №589.

Також зазначає, що у момент укладання угоди придбання спірного домоволодіння АДРЕСА_1 особисто присутнім не був, та про укладання правочину на ім'я відповідачки у вигляді договору дарування від 28.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.В., йому не було відомо.

Подружнє життя у сторін не склалось, тому прийнявши рішення про недоцільність збереження офіційного шлюбу, виникла необхідність розподілу спільно набутого майна, зокрема спірного домоволодіння АДРЕСА_1.

Позивач зауважив, що оскільки насправді між сторонами ОСОБА_2 та продавцями домоволодіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за яким у присутності свідків відповідачкою ОСОБА_2 були передані грошові кошти за спірне домоволодіння, тому прийняття у дар домоволодіння АДРЕСА_1 не відповідає дійсності, оскільки такий правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, а відтак оспорюваний договір дарування від 28.11.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.В., є недійсним.

Вважаючи спірний будинок спільною власністю з відповідачкою ОСОБА_2, набутою у період шлюбу, позивач вважав його спільним майном подружжям, зробив ремонт у будинку, облаштував подвір'я та проживав за вказаною адресою, тому просив суд визнати недйсним укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та ОСОБА_2, договір дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами від 28.11.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Жуковою Ю.В., за реєстровим №589, як удаваний, що вчинено сторонами для приховання договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, який вони насправді вчинили.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила розглянути у її відсутність, про що надала письмову заяву.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, проти позову не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутність, про що надала відповідну заяву.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з'явились, про час, день та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.07.1985 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 765.

В період шлюбу відповідачка ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 28.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.В., реєстровий №589, набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права або інтересу, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 235, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Верховний Суд України в Постанові №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (пункт 25) зазначив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Як встановлено судом, відповідачкою ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя було придбано спірне домоволодіння АДРЕСА_1. Дані обставини не підлягають доказуванню, оскільки повністю були визнані відповідачкою ОСОБА_2 в ході судового розгляду, а тому суд вважає визнати недійсним, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, договір дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами від 28.11.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Жуковою Ю.В. за реєстровим №589, як удаваний, що вчинений сторонами для приховання договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, який вони насправді вчинили

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 83, 85, 88, 212-215 ЦПК України ст.ст. 16, 220, 526, 530, 762, 799 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання договору дарування недійсним (удаваним), - задовольнити.

Визнати недійсним, укладений між дарувальниками ОСОБА_3, ОСОБА_4 та обдарованою ОСОБА_2, договір дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами від 28.11.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Жуковою Ю.В. за реєстровим №589, як удаваний, що вчинений сторонами для приховання договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, який вони насправді вчинили.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя