Справа №479/568/17 14.09.2017 14.09.2017 14.09.2017
Провадження №22-ц/784/1971/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер судової справи: 479/568/17 Суддя першої інстанції Репушевська О.В.
Номер провадження: 22-ц/784/1971/17 Суддя-доповідач апеляційного суду Козаченко В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Бондаренко Т.З., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Кривоозерського професійного аграрного ліцею про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Кривоозерського професійного аграрного ліцею на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 31 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Кривоозерського професійного аграрного ліцею (далі - Ліцей) про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач вказував, що з 25 липня 2008 року працював на посаді робітника по обслуговуванню будівель Ліцею. 7 липня 2017 року наказом директора Ліцею № 116-к його звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що таке звільнення проведено з порушенням вимог трудового законодавства України, оскільки його належним чином не попередили про майбутнє звільнення та не запропонували вільні посади, позивач просив скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 31 липня 2017 року позов задоволено. Звільнення позивача визнано незаконним і поновлено його на роботі. Стягнуто з Ліцею на користь ОСОБА_3 3840 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскарженого рішення, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки його не було попереджено про наступне вивільнення та не запропоновано всі вакантні посади.

Між тим, з такими висновками місцевого суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Так, згідно з п. 1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі або організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

В п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 1 квітня 2015 року (справа №6-40цс15) та від 1 липня 2015 року (справа №6-491цс15), власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 25 липня 2008 року був прийнятий на посаду робітника по обслуговуванню будівель Ліцею.

Наказом директора Ліцею № 36-о від 7 квітня 2017 року «Про внесення змін до штатного розпису ліцею», з метою приведення штатного розпису Ліцею у відповідність до Типових штатних нормативів ПТНЗ, затверджених наказом МОН від 6 грудня 2010 року № 1204 (із змінами від 2 липня 2012 року), прийнято рішення про скорочення з 6 липня 2017 року, зокрема, двох штатних одиниць робітників по обслуговуванню будівель.

5 травня 2017 року директор закладу ОСОБА_4 видала наказ № 52-о «Про попередження працівника щодо наступного звільнення» та в той же день запропонувала позивачу отримати цей наказ і письмове попередження про майбутнє звільнення із зазначенням вакантних посад.

Однак, у присутності працівників Ліцею (ОСОБА_5 і ОСОБА_6.) позивач, ознайомившись із змістом наказу і Попередженням, в якому зазначено перелік вільних посад, від підпису під наказом і попередженням відмовився.

Вказані обставини підтверджено показами свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, копіями наказу №52-о і Попередження (а.с. 49, 50) та актом (а.с. 51) про відмову позивача від підпису під указаними документами.

Позивач теж не заперечував, що директор Ліцею повідомляла його про майбутнє звільнення пропонувала вільні посади, однак він, за рекомендацією голови профкому, від підпису під наказом і попередженням про звільнення відмовився.

Отже відповідач належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України про попередження позивача про майбутнє звільнення та надання пропозицій щодо працевлаштування на вакантні в Ліцеї посади чи роботу, яку він може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

Однак своєї згоди на зайняття вільних посад позивач 5 травня 2017 року не надав. У попередженні зазначено, що вакантними, зокрема, є посади електрогазозварника і двірника, які міг би зайняти позивач.

В силу викладеного, розсуди місцевого суду про неналежне попередження позивача про наступне вивільнення і відсутність пропозицій про всі вакантні посади є помилковим.

Із штатних розписів Ліцею (а.с. 54-72) видно, що за період з 5 травня по 7 липня 2017 року інших вакантних посад, ніж ті, що були зазначені в оголошеному позивачу Попередженні, в Ліцеї не з'явилось. Водночас, запропоновані посади були вакантними до дня звільнення позивача, але він згоди на їх зайняття не надав.

10 травня 2017 року директором Ліцею спрямовано письмове подання до Первинної профспілкової організації працівників Ліцею, членом якої є позивач, про надання дозволу на звільнення ОСОБА_3, із зазначенням про його відмову від запропонованої роботи.

Рішенням від 18 травня 2017 року Профком відмовив у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії» від 15 вересня 1999 року №1045-ХІV (далі - Закон №1045-ХІV) розірвання трудового договору з підстави передбаченої п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ч. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за згодою виборчого органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або повноваженого ним органу про розірвання договору з працівником. Рішення виборчого органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборчого органу первинної профспілкової організації.

Рішення Профкому від 18 травня 2017 року про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 обґрунтувань такої відмови взагалі не містить.

Тому, наказом від 7 липня 2017 року позивача звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилання позивача на те, що Ліцей не надав Профкому фінансово-економічного обґрунтування на проведення скорочення штату безпідставні, оскільки Ліцей проводив скорочення штату не у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, а з метою приведення штатного розпису Ліцею у відповідність до Типових штатних нормативів ПТНЗ, затверджених наказом МОН від 6 грудня 2010 року № 1204 (із змінами від 2 липня 2012 року).

Доводи позивача про неотримання наказу № 52-о від 5 травня 2017 року не спростовують дотримання Ліцеєм процедури звільнення ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд неповно встановив дійсні обставини справи та неправильно застосував норми п. 1 ч.1, ч. 2 ст.40 та ст. 49-2 КЗпП України внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову, тоді як звільнення позивача з роботи було правомірним. В зв'язку з чим, відповідно до пунктів 1, 4 ст. 309 ЦПК України, оскаржене рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Кривоозерського професійного аграрного ліцею задовольнити.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 31 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Кривоозерського професійного аграрного ліцею про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: