Справа № 127/3410/17 Провадження № 22-ц/772/1974/2017Головуючий в суді першої інстанції Луценко Л. В.
Категорія 55 Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Голота Л.О.,

суддів: Кучевський П.В., Рибчинський В.П.,

при секретарі: Топольська В.О.

з участю: представників відповідача Драгомарецька І.М., Козак Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки рахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

16.02.2017 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом у якому просила стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16 514 грн. 96 к. та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16 514, 96 грн. та судові витрати на правову допомогу у розмірі 2 560 грн. Також з відповідача в дохід держави стягнуто судовий збір в сумі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення міського суду, посилаючись на невірне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права і ухвалити нове рішення.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Стаття 309 ЦПК України передбачає вичерпний перелік підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення .

Мотивами зміни рішення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2017 року на думку колегії суддів є:

- неповне застосування норм матеріального права при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16514,96 грн. без зазначення, що сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів;

- неправильне застосування норм процесуального права при вирішенні питання про стягнення судового збору.

Частина 1 статті 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 року ОСОБА_5 було поновлено на посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації з дня незаконного звільнення - 31.10.2014 року та стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на посаді - 71 157, 81 грн. / а.с.16/

01.06.2016 року ОСОБА_5 подала на ім»я в.о. голови Вінницької районної адміністрації заяву про видачу розпорядження про поновлення її на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. / а.с.18/

02.06.2016 року розпорядженням Вінницької райдержадміністрації № 52-рк ОСОБА_5 поновлено на посаді з 31.10.2014 року. / а.с. 113/

06.06.2016 року ОСОБА_5 виплачено середній заробіток за один місяць в сумі 3773, 52 грн. з урахуванням обов»язкових до сплати податків та зборів.( рішення суду а.с.27/

15.06.2016 року Управлінням державної казначейської служби України у Вінницькому районні Вінницької області стягнуто на виконання виконавчого листа № 802/130/15-а від 31.05.2016 року з рахунку Управління праці та соціального захисту населення на користь ОСОБА_5 кошти в сумі 67 384, 29 грн ( 71157, 81 грн сума за рішенням суду - 3 773, 52 грн заробіток за місяць з урахуванням обов»язкових до сплати податків та зборів) / а.с. 133/

11.07.2016 року розпорядженням Вінницької районної державної адміністрації № 67-рк ОСОБА_5 звільнено з посади заступника начальника управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації 11.07.2016 року за угодою сторін та вказано виплатити їй компенсацію за невикористанні 30 календарних днів щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 01.11.2014 року по 31.10.2015 року, за невикористаний 21 календарний день щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 01.11.2015 року по 11.07.2016 року, за невикористанні 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 2015 рік ( за стаж державної служби 25 років), за невикористанні 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік ( за стаж державної служби 26 років), пропорційно відпрацьованому часу. / а.с. 63/

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 26.10.2016 року встановлено, що відповідач протиправно провів відрахування 13 352, 42 грн із розрахунку при звільненні ОСОБА_5 для погашення заборгованості працівника зі сплати податків та зборів, тому проведення відрахувань у такий спосіб не відповідає вимогам трудового законодавства./а.с. 23/

Факт невиплати належних позивачу коштів у день звільнення встановлено судом на підставі листа від 29.07.2016 року № 3088./а.с. 20/

Проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні мав місце 14.11.2016 року./а.с.36, 38/

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції до якого суд дійшов на підставі положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України про те, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки його проведення з 12.07.2016 року по 14.11.2016 року (день повного розрахунку при звільненні).

Колегія суддів відхиляє заперечення апелянтів про безпідставність висновків суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_5 була на роботі 01.06.2016 року, оскільки даних висновків суд дійшов на підставі наявних у справі доказів, а саме заяви ОСОБА_5 поданої та зареєстрованої Вінницькою державною адміністрацією 01.06.2016 року та постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 року відповідно до якої позивача поновлено на роботі з 31.10.2014 року.

Разом з тим, судом першої інстанції помилково не враховано вимоги п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», де судам роз'яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначені сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших платежів, про що зазначає в резолютивній частині.

Згідно зі ст. 47 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 117 КЗпП передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом ІV Кодексу.

Відповідно до п.п. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 Кодексу об'єктом оподаткування фізичної особи - резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого, зокрема, включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (п.п. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 Кодексу) та інші доходи, крім зазначених у ст. 165 Кодексу (п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Кодексу).

При цьому п.п. 14.1.48 п. 14.1 ст. 14 Кодексу встановлено, що заробітна плата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Згідно із п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Кодексу податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Кодексу.

Таким чином, другий абзац резолютивної частини рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2017 року після слів « у розмірі 16 514 грн. 96 коп.» необхідно доповнити словами, що сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів .

Колегія суддів частково не погоджується і з порядком розподілу судових витрат, визначених судом першої інстанції з таких мотивів.

Відповідно до статті 79 Цивільного процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір».

За статтями 1, 2 цього Закону судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом, і включається до складу судових витрат.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» передбачені пільги щодо сплати судового збору. Зокрема, відповідно до пункту 19 частини першої зазначеної норми від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, на які покладено завдання щодо вирішення питань соціального захисту населення.

Отже, виходячи зі змісту зазначеної норми, вказане законодавче положення щодо звільнення від сплати судового збору, поширюється на відповідача Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації як структурного підрозділу місцевої державної адміністрації в частині звільнення від сплати судового збору в сумі 640 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає справедливим висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 2560 грн., оскільки відповідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч.3 ст.79 ЦПК України).

Пунктом 47 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року№ 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року№ 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Тому, витрати, понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 2 560 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.785765855.1 від 15.06.2017 року (а.с.183), розрахунком часу, витраченого на надання правової допомоги (а.с. 180), актом приймання - передачі наданих послуг №1 від 15.06.2017 року (а.с. 181), рахунком (а.с. 182), договором про надання правової допомоги від 15.01.2017 року(а.с. 74), підлягають стягненню з відповідача у відповідності до положень ст.88 ЦПК України.

Таким чином, при стягненні судового збору з відповідача суд першої інстанції неповно з»ясував обставини, що мали значення для справи та допустив порушення норм ст.88 ЦПК України та ст.5 Закону України « Про судовий збір».

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в належній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, однак неправильно застосував норми матеріального права при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16514,96 грн. без зазначення, що сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів в резолютивній частині рішення суду та неправильно застосував норми процесуального права при вирішенні питання про стягнення судового збору, що стало підставою для зміни рішення в цій частині, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2017 року змінити.

Другий абзац резолютивної частини рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2017 року після слів « у розмірі 16 514 грн 96 коп» доповнити словами, що сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Четвертий абзац резолютивної частини рішення замінити, абзацом наступного змісту:

Судовий збір в сумі 640 грн в дохід держави компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.О. Голота

Судді: П.В. Кучевський

В.П. Рибчинський

/ПІДПИСИ/ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ: