Справа № 399/696/16-ц
Провадження № 2/399/16/17
РІШЕННЯ
Іменем України
21 квітня 2017 року сел. Онуфріївка
Онуфріївський районний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Лях М.М., за участі секретаря судових засідань Гриценко Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Онуфріївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виробничо сервісного підприємства «Полтава - Автокомплект» про визнання незаконними дій, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:
ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом до виробничо сервісного підприємства «Полтава - Автокомплект» та після збільшення позовних вимог просив визнати протиправними дії виробничо-сервісного підприємства «Полтава - Автокомплект» щодо звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, скасувати наказ виданий Виробничо-сервісним підприємством «Полтава - Автокомплект» від 01.07.2016 року за № 025 про припинення трудового договору (контракту) щодо ОСОБА_1 з посади верстатника широкого профілю на механічній дільниці на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, зобов`язати Виробничо-сервісне підприємство «Полтава- Автокомплект» скасувати запис в трудовій книжці щодо звільнення ОСОБА_1 з посади верстатника широкого профілю на механічній дільниці на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - прогул без поважних причин, поновити позивача ОСОБА_1 , на посаді верстатника широкого профілю на механічній дільниці Виробничо-сервісного підприємства «Полтава-Автокомплект» та стягнути з Виробничо-сервісного підприємства «Полтава - Автокомплект» на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 39374, 16 гривень. Крім того просив зобов`язати Виробничо-сервісне підприємство «Полтава - Автокомплект», відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» виплачувати щомісячно йому середній заробіток за займаною посадою, що компенсується з бюджету, впродовж проходження строкової військової служби.

Позивач свій позов мотивував тим, що він з 01.07.2016 року по теперішній час перебуває на строковій військовій службі в Національній гвардії України (військова частина НОМЕР_1 м. Одеса). У зв`язку з незаконним його звільненням з посади верстатника широкого профілю на механічній дільниці Виробничо-сервісного підприємства «Полтава - Автокомплект», де позивач працював з 14.07.2014 року до звільнення, виникла необхідність звернутись до суду щодо захисту його прав та інтересів. Так, 30.06.2016 року, на підставі Указу Президента України від 29.03.2016 року 122/2016 «Про проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2016 році», позивача було призвано на строкову військову службу до Збройних Сил України строком на 18 місяців.

29.06.2016 року ОСОБА_1 було направлено Онуфріївським військкоматом до обласного військового комісаріату для проходження медичної комісії з подальшим призовом на строкову службу, про що позивач повідомив свого начальника дільниці ОСОБА_2 по телефону. Після проходження комісії позивача в цей же день направили для проходження строкової військової служби без вручення повістки, тому він не мав змоги її надіслати. Факт призову на строкову військову службу підтверджується довідками від 01.07.2016 № 1729 та від 14.07.2016 року № 1866 наданими військовим комісаром Онуфріївського районного військового комісаріату. Зазначені довідки неодноразово особисто відвозила до підприємства мати позивача ОСОБА_3 , так як позивач сам в цей час перебував на службі, а працівники кадрів даного підприємства відмовилися отримувати під підпис мотивуючи це тим, що вказані документи необхідно надсилати лише поштою. Вказані довідки були надіслані рекомендованим листом з повідомленням, що підтверджується квитанцією з пошти № 8221 від 06.07.2016 року. Також позивач зазначає, що працівники ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повідомляли керівника ОСОБА_6 та працівників підприємства, де працював позивач, в телефонному режимі, факсом та надіслали довідку рекомендованим листом з повідомленням. Та не зважаючи на це, наказом керівника підприємства Виробничо - сервісне підприємство «Полтава -Автокомплект» № 025 про припинення трудового договору (контракту) позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці.

Представники позивача Супрун Л.В. та ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнав та надав пояснення згідно поданих раніше заперечень, просив в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Онуфріївського районного військового комісаріату Самойленко І.В. в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити.

Представник третьої особи Управління Державної казначейської служби України в Онуфріївському районі Кіровоградської області до суду не з`явилась, однак надала заяву, в якій справу просила розглядати без її участі.

Представник третьої особи Управління праці та соціального захисту населення Онуфріївської районної державної адміністрації Кіровоградської області до суду також не з`явився, однак надав заяву, в якій справу просив розглядати без його участі.

Заслухавши представників сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Положеннями ст. 55 Конституції України закріплено обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом.

За ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.3, 4 цієї статті - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З даним позовом ОСОБА_1 звернувся 7 вересня 2016 року, а копію трудової книжки та наказу про звільнення було отримано 9 серпня 2016 року поштою по місцю його проживання, тобто ним, не було пропущено визначеного ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.07.2016 року по теперішній час перебуває на строковій військовій службі в Національній гвардії України (військова частина НОМЕР_1 м. Одеса), що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 28.07.2016 року № 43 /а.с.14/.

Позивач з 14.07.2014 року працював на посаді верстатника широкого профілю на механічній дільниці Виробничо-сервісного підприємства «Полтава - Автокомплект» до звільнення 01.07.2016 року, що підтверджується копією трудової книжки та наказом про прийняття на роботу від 14.07.2014 року /а.с. 10, 140/.

30.06.2016 року, на підставі Указу Президента України від 29.03.2016 року № 122/2016 «Про проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2016 році», позивача було призвано на строкову військову службу, на підставі іменного списку на команду К 52/5303 від 30.06.2016 року і направлено із ІНФОРМАЦІЯ_2 на збірний пункт ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки у війська, що підтверджується довідкою від 24.11.2016 року № 3082 виданою Онуфріївським РВК /а.с. 97/.

Факт призову ОСОБА_1 на строкову військову службу підтверджується довідками від 01.07.2016 № 1729 та від 14.07.2016 року № 1866 наданими військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 12-13/.

Згідно витягу з наказу командира військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України від 01.07.2016 року № 129 вбачається, що солдата ОСОБА_1 призваного на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_4 30.06.2016 року, зараховано в списки особового складу частини на всі види забезпечення /а.с. 69/.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 пояснила, що зазначені довідки неодноразово особисто відвозила до підприємства, оскільки син в цей час перебував на службі, а працівники кадрів даного підприємства відмовилися отримувати під підпис, мотивуючи це тим, що вказані документи необхідно надсилати лише поштою. Вказані довідки були надіслані рекомендованим листом з повідомленням, що підтверджується квитанцією з пошти № 8221 від 06.07.2016 року /а.с. 15/.

Судом також встановлено, що працівники ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повідомляли керівника ОСОБА_6 та працівників підприємства, де працював позивач в телефонному режимі, факсом та надіслали довідку рекомендованим листом з повідомленням, що підтверджується поясненнями ОСОБА_4 та ОСОБА_8 /а.с. 16-17/.

Згідно графіку роботи механічної дільниці в 2016 році 30 червня 2016 року був робочим днем зміни 1 А, в якій працював позивач /а.с. 106/.

Наказом керівника підприємства Виробничо - сервісне підприємство «Полтава -Автокомплект» № 025 від 25.07.2016 року про припинення трудового договору (контракту) позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці, що підтверджується наказом про звільнення та копією трудової книжки /а.с. 10-11/.

08.08.2016 року на адресу позивача засобами поштового зв`язку направлено трудову книжку та копію наказу про звільнення, який було отримано 09.08.2016 року /а.с. 73/.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення як звільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 визначено, що прогулом під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу).

Правовою підставою дисциплінарної відповідальності за трудовим законодавством є трудове правопорушення. Трудове правопорушення можна визначити як винне протиправне невиконання чи неналежне виконання трудових обов`язків працівником.

Суб`єктивну сторону трудового правопорушення характеризує вина, тобто психічне ставлення особи до своїх протиправних дій та їх шкідливих результатів. Вина є обов`язковою умовою притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

Об`єктивна сторона трудового правопорушення передбачає неправомірне діяння (протиправну поведінку чи бездіяльність) суб`єкта, шкідливі наслідки, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою правопорушника та шкідливими наслідками, що настали.

Неправомірність діяння виявляється у невиконанні трудових обов`язків, що є змістом трудових функцій працівника, та порушенні норм трудового права.

Як вбачається з матеріалів справи наказ № 025 року не містить у собі чітких відомостей про те, коли саме позивачем були допущені порушення трудових обов`язків у виді прогулів, за яких обставин відбулись ці порушення та відомості про те, що ці прогули були допущені з вини позивача та без поважних причин.

Разом із цим, з особистих пояснень сторін, третьої особи судом було встановлено, що позивач був відсутній на робочому місці з поважних причин, оскільки 01.07.2016 року по теперішній час перебуває на строковій військовій службі в Національній гвардії України (військова частина НОМЕР_1 м. Одеса), що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 28.07.2016 року № 43.

Таким чином, приймаючи до уваги відсутності беззаперечних доказів вчинення ОСОБА_1 трудового правопорушення, суд дійшов висновку, щодо відповідач не мав законних підстав для його звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, судом встановлено, що всупереч положенням ч. 1, 4 ст. 149 КЗпП України відповідачем не було дотримано порядку застосування дисциплінарних стягнень. Зокрема, відповідачем від позивача не було відібрано письмових пояснень з приводу допущених ним порушень трудової дисципліни, а також позивача не було під розписку повідомлено про накладене стягнення.

При цьому відповідачем не було надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про вжиття заходів щодо дотримання визначеної законом процедури притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

Також, слід зазначити, що підставою для розірвання трудового договору згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є прогул без поважних причин.

За таких обставин, важливим моментом є встановлення причин відсутності працівника на роботі й згідно досліджених в судовому засіданні доказів позивач був відсутній на роботі з поважних причин.

Також, суд бере до уваги, що відповідачем не було надано будь-яких доказів того, що позивач, протягом часу своєї роботи раніше допускав будь-які порушення трудової дисципліни.

Оскільки звільнення працівника пройшло із порушенням діючого законодавства, то у відповідності до положень ст. 235 КЗпП суд поновляє ОСОБА_1 на роботі на раніше займаній ним посаді.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Із довідки наданої представником Виробничо-сервісного підприємства «Полтава-Автокомплект» вбачається, що заробітна плата позивача за травень 2016 року складає 9065, 90 гривень за червень 2016 року 4202, 45 гривень /а.с. 82/.

Згідно, наданого представником відповідача, табеля обліку робочого часу за 2016 рік станом на 31.12.2016 року позивач перебуває у вимушеному прогулі 92 робочих дні, з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року. За цей час відповідач зобов`язаний виплатити на користь позивача заробітну плату в сумі 39375,08 грн.

А саме, 13267,65 грн. (фактична заробітна плата за останні два місяці роботи (травень і червень 2016 року) ) : 31 день (кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи) = 427,99 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 92 дні (кількість днів вимушеного прогулу) = 39374, 16 грн.

Оскільки позивача було звільнено з порушенням вимог КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року (92 дні) в розмірі 39374, 16 гривень.

В той же час, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасувати запис в трудовій книжці щодо звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з посади верстатника широкого профілю на механічній дільниці Виробничо-сервісного підприємства «Полтава-Автокомплект» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - прогул без поважних причин, не можуть бути задоволені у повному обсязі, оскільки закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача є незаконним, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі.

Не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов`язання Виробничо-сервісне підприємство «Полтава- Автокомплект» виплачувати йому щомісячно середній заробіток за займаною посадою, що компенсується з бюджету, впродовж проходження строкової військової служби з наступних підстав.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VII від 15.01.2015 року, який набрав чинності 08 лютого 2015 року, було внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Згідно ч. 2 ст. 39 цього Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації та ін. незалежно від підпорядкування і форми власності.

Згідно роз`яснень Міністерства оборони України, настання особливого періоду відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону в Україні» пов`язується з моментом оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» згідно ст. 11 цього Закону, однак на даний час відповідних рішень Президентом України не приймалося.

Згідно з пунктом 7 Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року № 113- VIII. до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності доведено, що згідно із статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять строкову військову на особливий період, закріплені гарантії щодо збереженщ за ними місця роботи і посади) на термін, що не перевищує одного року.

Таким чином, починаючи з січня 2015 року державні гарантії щодо збереження робочого місця, розповсюджуються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, на особливий період, чи оголошення рішення про проведення мобілізації. Отже, позивач на якого розповсюджуються державні гарантії, визначені ст. 119 КЗпП, має право на збереження за собою місця роботи та посади.

Позивач просить зобов`язати Виробничо-сервісне підприємство «Полтава- Автокомплект» виплачувати йому щомісячно середній заробіток за займаною посадою, що компенсується з бюджету, впродовж проходження строкової військової служби, але за змістом ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. 3 ст. 119 КЗпП цей заробіток зберігається за тими військовослужбовцями, за якими зберігається місце роботи, посада, а в даному випадку позивач був незаконно звільнений, отже, стягненню з відповідача підлягає тільки середній заробіток за час вимушеного прогулу. Законодавством не передбачена подвійна виплата середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Таким чином, позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими і підлягають задоволенню, інші позовні вимоги задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на правових підставах.

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави за двома позовними вимогами в сумі 1102, 40 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 174, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

вирішив:
Позов ОСОБА_1 до виробничо сервісного підприємства «Полтава - Автокомплект» про визнання незаконними дій, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Виробничо-сервісного підприємства «Полтава Автокомплект» щодо звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з посади верстатника широкого профілю на механічній дільниці Виробничо-сервісного підприємства «Полтава-Автокомплект» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Скасувати наказ № 025 від 25 липня 2016 року Виробничо-сервісного підприємства «Полтава - Автокомплект» «Про припинення трудового договору (контракту) про звільнення ОСОБА_1 » на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на посаді верстатника широкого профілю на механічній дільниці Виробничо-сервісного підприємства «Полтава-Автокомплект» з 1 липня 2016 року.

Стягнути з Виробничо-сервісного підприємства «Полтава - Автокомплект» середній заробіток, за час вимушеного прогулу з 01.07.2016 року, по 31.12.2016 року у розмірі 39374, 16 гривень, без врахування обовязкових платежів та податків.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з Виробничо-сервісного підприємства «Полтава - Автокомплект» на користь держави судовий збір в сумі 1102, 40 гривень.

Стягнути з Виробничо-сервісного підприємства «Полтава - Автокомплект» на користь позивача судові витрати по справі в сумі 120 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через Онуфріївський районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.М. Лях