Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.05.2017 Справа №607/560/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Братасюка В.М.

за участю секретаря с/з ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно одержаних коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 обєднання управління Пенсійного фонду України Тернопільської області звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутої пенсії в сумі 8 676,80 гривень.

Обґрунтовує позов тим, що відповідачу по справі було призначено пенсію, однак 10.02.2016 р. остання виїхала за кордон на постійне місце проживання у Польщу, не повідомивши про залишення території України, внаслідок чого, виникла переплата пенсії за період з 01.03.2016 р. по 01.09.2016 р. на загальну суму 8 676,80 грн. У звязку з цим, позивач вважає, що вказані грошові кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню відповідно до ст.ст. 49, 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 1212 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не зявилася, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи була повідомлена у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо зазначені ним причини визнані не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Судом встановлено наступні обставини:

Відповідно до листа Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області від 09.09.2016 р. № 02/12549, - 10.02.2016 р. ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання за кордон у Польщу.

Згідно довідки від 05.10.2016 р., виданої ОСОБА_3 обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області, вбачається, що ОСОБА_2 знаходиться на обліку в Тернопільському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області і отримує пенсію за віком особам, зайнятим на підземних роботах, та за період з 01.03.2016 р. по 01.09.2016 р. виникла переплата пенсії на загальну суму 8 676,80 грн.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, відповідач ОСОБА_2 10.02.2016 р. виїхала на постійне місце проживання за кордон у Польщу, не повідомивши про залишення території України, внаслідок чого, виникла переплата пенсії за період з 01.03.2016 р. по 01.09.2016 р. на загальну суму 8 676,80 грн.

Згідно статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" N 1058-IV від 09.07.2003, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх-виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню за умови, якщо: 1) їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно; 2) виплата здійснена за відсутності рахункової помилки з її боку; 3) відсутня недобросовісності з боку набувача.

Відповідно до статті 50 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_2 вчинила будь-які зловживання зі свого боку або подала Управлінню недостовірні дані під час нарахування та виплати їй пенсії.

Щодо тверджень позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 10.02.2016 р. виїхала на постійне місце проживання за кордон у Польщу, не повідомивши про залишення території України, внаслідок чого, виникла переплата пенсії за період з 01.03.2016 р. по 01.09.2016 р. на загальну суму 8 676,80 грн., суд виходить з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту 2 пункту 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», визнано неконституційним положення щодо припинення виплати пенсій громадянам України, які проживають за кордоном, та скасовано відповідне положення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Суд, зокрема, зазначив, що: «Оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами».

Окрім того, пунктом 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року вбачається, що заявник стверджував, що дискримінацію у його ситуації було спричинено рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року. Незважаючи на те, що рішення Конституційного Суду України не мало зворотної дії, положення Конвенції, включаючи статтю 14 Конвенції, якою забороняється дискримінація, були чинними для України з 11 вересня 1997 року. Тому, починаючи з цієї дати, держава мала діяти відповідно до своїх обовязків і не мала права дискримінувати пенсіонерів.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин.

За таких обставин, враховуючи те, що на підставі зібраних у справі доказів судом не встановлено факту недобросовісного набуття ОСОБА_2 отриманих коштів у розмірі 8676,80 гривень, які є пенсійною виплатою, призначеною їй ОСОБА_3 обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області, а тому, відповідно до статті 1215 ЦК України, зазначена сума поверненню не підлягає.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення», керуючись ст. ст. 11, 60, 64, 212, 213, 215, 218, 223, 224-233, 294, 296 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно одержаних коштів відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення суду може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку лише у разі залишення судом, який його ухвалив, без задоволення заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем у загальному порядку до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом .

Головуючий суддяОСОБА_4