Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/6405/16Головуючий у 1-й інстанції Суркова В.П.
Пр. № 22-ц/778/634/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства оборони України та ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, просив стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

В обґрунтування свого позову у цій справі позивач зазначав, що в період часу з 29.12.1979 року по 05.05.1981 року він проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан. У 1979 році при виконанні службового обов`язку в Демократичній Республіці Афганістан отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови та кінцівок, тулуба (контузія головного мозку 1980 рік), внаслідок яких стали шкіряні рубці в лівої тім`яно-потиличній ділянці розміром від 07х0,2 см., в ділянці лоба розміром 4,5х0,3 см., в надбрівній ділянці справа розміром від 2х0,2 см., в міжбрівній ділянці розміром 0,7х0.3см., на правій руці розміром 1,7х1,2х0,2 см., на правій грудній залозі рубець розміром 7,2х2 см., на правій лопатці розміром 4,5х2 см, що в подальшому призвело до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді після травматичної та дисциркуляторної енцефалопатії II ст., прогресуючий перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегетосудинною дисфункцією, частими судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіперттензивні, вертебро-базілярні), мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю після травматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною підтверджується військово-медичними та військово-обліковими документами. У зв`язку з пораненнями, отриманими під час захисту Вітчизни, погіршився його нормальний життєвий стан, постійно виникає головний біль, запаморочення, шум у голові, що виникають при зміні погоди, фізичних психо-емоційних навантаженнях, значне погіршення пам`яті, зниження слуху, працездатності, дратливість, тривожність, порушення сну, загальна різка слабкість, чим йому була завдана моральна шкода в розмірі 100000,00 грн. Оцінюючи завдану йому моральну шкоду виходить з тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, що викликані внаслідок поранення, а також фізичного та фактичного значного погіршення стану здоров`я.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України () на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, сторони подали апеляційній скарги на вищезазначене рішення суду першої інстанції у цій справі.

Відповідач Міністерство оборони України у своїй апеляційній скарзі (а.с.62-64) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 87-90) просив рішення суду першої інстанції змінити в частині збільшення суми моральної шкоди.
Ухвалами апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами сторін відкрито (а.с.80, 95), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 82, 97).

Позивач поштою подав апеляційному суду письмові заперечення за вищезазначену апеляційну скаргу відповідача (а.с.99-103).

Заслухавши у судовому засіданні 23 лютого 2017 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, оглянувши у судовому засіданні надані позивачем апеляційному суду для огляду оригінали довідки МСЕК від 31.05.2016 року про присвоєння позивачу 2 групи інвалідності безстроково (а.с. 16), акт СМД (О) № 50/В від 07.06.2010 року (а.с. 14), витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, порушень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 547 від 07.06.2010 року (а.с.13), посвідчивши відповідність останнім їх копій, наявних у матеріалах цієї справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційні скарги відповідача Міністерства оборони України та позивача ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково в частині стягнення з відповідача на користь позивача розміру моральної шкоди 20000,00 грн., керувався ст.ст. 10 - 11, 15- 16, 57, 60, 88, 179, 212, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та виходив із того, що позовні вимоги позивача у цій справі є обґрунтованими та доведеними лише в частині їх задоволення.
Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.
Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи по суті правильно виходив з наступного.

Згідно із ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан у період з 29.12.1979 року по 05.05.1981 року в складі діючої армії в період бойових дій, що підтверджується копією довідки Шевченківського районного військового комісаріату № 1011 від 26.04.2016 року (а.с. 11) та копією військового квитка (а.с. 12).
Згідно із витягом з протоколу № 547 від 07.06.2010 року множинні вогнепальні осколкові поранення голови та кінцівок, тулуба (контузія головного мозку 1980 рік), внаслідок яких стали шкіряні рубці в лівої тім`яно-потиличній ділянці розміром від 07х0,2 см., в ділянці лоба розміром 4,5х0,3 см., в надбрівній ділянці справа розміром від 2х0,2 см., в міжбрівній ділянці розміром 0,7х0.3см., на правій руці розміром 1,7х1,2х0,2 см., на правій грудній залозі рубець розміром 7,2х2 см., на правій лопатці розміром 4,5х2 см, що в подальшому призвело до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії II ст., прогресуючий перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегетосудинною дисфункцією, частими судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіперттензивні, вертебро-базілярні), мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією II-III ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії (а.с. 13).
31 травня 2016 року ОСОБА_1 була встановлена ІІ група інвалідності в зв`язку з пораненнями, яка пов`язані з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною комісією до довідки МСЕК серії АВ №0671496 (а.с.16).
Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як правильно було встановлено судом першої інстанції, від поранень, отриманих під час проходження військової служби, в позивача розвинулися хвороби, та стан його здоров`я погіршився.
Відповідно до консультативного висновку № 3 від 04.01.2016 року, виписного епікризу № 3526, виписки з історії хвороби № 1699, виписки з історії хвороби № 6951, виписки з історії хвороби № 1996, виписки з історії хвороби № 1669, виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 2047, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4047, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1843, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4215, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4215, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4096, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № и1714, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 124 (а.с. 17-30), ОСОБА_1 має ряд захворювань, що пов`язані з проходженням військової служби.
Згідно із роз`ясненнями, що містяться в пп. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно із ч. 3 Закону України "Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство Оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.
Також ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати.
Отже, враховуючи конкретні обставини справи, тривалість, характер та глибину фізичних і душевних страждань позивача, ступінь вини відповідача, розмір втрати позивачем працездатності в наслідок отриманої травми, що пов`язана з проходження військової служби, а також з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд першої інстанції правильно вважав необхідним стягнути з відповідача на користь позивача у цій справі моральну шкоду в сумі 20000 грн.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із абзацом 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.
Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Виходячи з наведених норм процесуального законодавства, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги у цій справі посилання представника відповідача у цій справі на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та віднісся до них критично, оскільки вони не базуються на нормах діючого законодавства України та не підтверджені належними та допустимими доказами.
Разом із тим, при вирішенні зазначеного спору судом першої інстанції у цій справі правильно врахована правова позиція, висловлена Верховним судом України в постанові по справі №3-86 гс14 від 21.10.2014р., яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму у відповідності із рішенням Верховного суду України.
Доводи апеляційних скарг відповідача Міністерства оборони України та позивача ОСОБА_1 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію сторін, висловлену у цій справі позивачем - в його позові, відповідачем в його запереченнях на позов позивача у цій справі, та яку сторони та представники останніх вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Ст. 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у правовому висновку у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14.

Оскільки, судом першої інстанції встановлено, що каліцтво позивача, яке призвело до стійкої втрати працездатності є наслідком травми, пов`язаної з проходженням військової служби, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виникнення у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди.

При цьому, враховуючи тяжкість вимушених змін в житті позивача та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду щодо розміру стягнутого відшкодування моральної шкоди - 20000,00 грн.

Сама по собі обставина наявності у позивача саме 2 групи інвалідності безстроково, присвоєна внаслідок поранення, контузії і захворювання як наслідок перенесеної контузії, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії (а.с. 16), яка була врахована судом першої інстанції при визначенні вищезазначеного розмірі моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у цій справі, при вищевикладених обставинах не може бути підставою для збільшення апеляційним судом розміру останньої за результатами перевірки в апеляційному порядку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.
В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення сторін від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач Міністерство оборони України та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову позивача та фактичних обставин цієї справи, встановлених судом першої інстанції, у цій справі в частині задоволення позовних вимог позивача у цій справі судом першої інстанції.
Також позивач ОСОБА_1 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог позивача, у задоволенні яких судом першої інстанції у цій справі було відмовлено, зокрема, на підтвердження саме розміру моральної шкоди, більшого, ніж 20000,00 грн. (відповідний висновок МСЕК щодо відповідного розміру моральної шкоди позивача тощо).
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.
В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційних скарг сторін, як осіб, які подали апеляційні скарги, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат у цій справі, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу Міністерству оборони України у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 606,32 грн. (а.с.79) при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Також у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача Міністерства оборони України будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, встановлено, що позивач ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги Міністерства оборони України та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.
Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.