АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з 29 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Судом першої інстанції було обмежено її в можливості реалізувати свої права по збору та поданню доказів, так як безпідставно і необґрунтовано відмовлено в задоволенні заяви про витребування від податкових органів інформації стосовно доходу ОСОБА_4. Зазначила, що наявна в матеріалах справи декларація відповідача, як платника єдиного податку, не відображає в повній мірі весь обсяг його щорічного доходу, що не було враховано судом. Зазначила, що доводи відповідача про понесення ним значних витрат на забезпечення своєї поточної підприємницької діяльності не звільняють останнього від обов'язку по утриманню їх спільної дитини та забезпечення їй того рівня життя, якого вона потребує. Посилалася на те, що в мотивувальній частині рішення взагалі не зазначено, з яких мотивів виходив суд, задовольняючи позовні вимоги частково та стягуючи на утримання дитини 2000,00 грн., а не 10 000,00 грн., як того просила позивач, що свідчить про порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 не з»явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, позивач причину своєї неявки суду не повідомила, представник подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із зайнятістю в іншому процесі, проте доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надав, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 лютого 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, актовий запис № 111.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 15 грудня 2014 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано.

Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матір'ю ОСОБА_3.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини, ОСОБА_3 посилалася на те, що їх спільна з відповідачем дитина постійно проживає з нею та перебуває на її утриманні, батько в добровільному порядку надавати доньці матеріальну допомогу припинив, незважаючи на те, що обов'язок по утриманню дитини покладається на обох батьків в рівних частках, а тому вважає, що наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_5, в твердій грошовій сумі в розмірі 10 000,00 грн. щомісячно.

Задовольняючи позовні вимоги частково та, стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з 29 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції виходив з положень ст. 180, 181, 182 СК України, зазначаючи, що спільна дитина сторін постійно проживає з матір'ю, відповідач працює та має дохід від підприємницької діяльності, а тому наявні правові підстави для стягнення з нього аліментів на утримання доньки.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись в повній мірі не може, оскільки він не відповідає вимогам закону та дослідженим судом доказам, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 212 ЦПК України встановлює, що результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За правилом статті 215 ЦПК України в рішенні суду зазначаються мотиви, виходячи з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року, воно вказаним вимогам закону не відповідає.

Так, в рішенні суду першої інстанції відсутній виклад мотивів, виходячи з яких суд визначив розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_4, в розмірі 2 000,00 грн. щомісячно та відхилив доводи позивача ОСОБА_3 про те, що відповідач спроможний сплачувати на утримання їх спільної дитини по 10 000,00 грн. щомісячно.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування своїх вимог та заперечень сторонами було подано ряд доказів стосовно матеріального становища ОСОБА_4, на підтвердження його рівня доходу та розміру поточних витрат.

Проте, суд першої інстанції вказаним доказам оцінки не надав, причини їх прийняття чи відмови в прийнятті в рішенні не навів, дійсний рівень щомісячного доходу відповідача не з'ясував, у зв'язку з чим, висновок суду про часткове задоволення позову та визначення належних до сплати аліментів в розмірі 2000,00 грн. щомісячно є необґрунтованим.

Так, відповідно до положень статті 27 Конвенції про права дитини, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За правилом ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно ст. 183 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 є фізичною особою - підприємцем, тобто, рівень його щомісячного доходу є мінливим та не може бути чітко визначеним, аліменти, що підлягають стягненню з нього, повинні визначатися в твердій грошовій сумі.

Стаття 182 СК України встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Таким чином, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дочки, необхідно враховувати стан здоров'я та матеріальне становище ОСОБА_4, наявність у нього інших осіб на утриманні, інші обставини, що мають істотне значення.

Матеріали справи не містять відомостей щодо наявності у ОСОБА_4 на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб. В судовому засіданні апеляційного суду він пояснив, що інших дітей не має, аліментів на утримання інших осіб не сплачує.

Будь-яких доводів щодо стану свого здоров'я, що може слугувати підставою для зменшення розміру аліментів, відповідачем суду також надано не було.

З'ясовуючи питання щодо матеріального становища платника аліментів колегія суддів враховує, що, з досліджених доказів достовірно встановлено та не заперечується самим відповідачем, що він є фізичною особою - підприємцем, займається підприємницькою діяльністю в сфері роздрібної торгівлі взуттям та шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах.

Згідно наявної у справі Податкової декларації платника єдиного податку за 2015 рік, фізична особа - підприємець ОСОБА_4 в 2015 році задекларував 720 000,00 грн. загального доходу.

Заперечуючи проти визначеного позивачем ОСОБА_3 розміру аліментів на утримання доньки, а саме 10 000,00 грн. щомісяця, відповідач зазначав, що він має приблизно 4 583,87 грн. чистого щомісячного доходу, так як значну суму, приблизно 40 500,00 грн., витрачає на оренду приміщень для магазинів, крім того, ним також сплачується заробітна плата працівникам, податки, житлово - комунальні послуги.

За правилом ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

На підтвердження понесення значних витрат при здійсненні поточної підприємницької діяльності ОСОБА_4 надав суду копії податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку за І, ІІ та ІІІ квартал 2015 року, які подавалися ним до органів Державної фіскальної служби України.

Вказаними розрахунками підтверджується, що на відповідача за трудовими договорами (контрактами) працює три особи. Сукупний розмір витрат на оплату заробітної плати в І та ІІ кварталі 2015 року склав 11 700,00 грн. щоквартально, тобто по 3900,00 грн. щомісячно, а в ІІІ кварталі - 12 300,00 грн., тобто по 4100,00 грн. щомісячно.

Одночасно, інших доказів на підтвердження понесення значних фінансових витрат при здійсненні підприємницької діяльності, зокрема, сплати орендних платежів в орієнтовному розмірі 40 500,00 грн. щомісячно, оплати комунальних послуг приблизно на суму 8000,00 грн., відповідачем суду надано не було.

З огляду на таке, посилання ОСОБА_4 на те, що його матеріальне становище є складним, оскільки він отримує чистого доходу від своєї підприємницької діяльності лише 4 583,87 грн., не підтверджені належним чином та не можуть враховуватися судом при ухваленні рішення.

Не приймається до уваги судом в якості підтвердження понесення додаткових затрат і подана відповідачем Мирова угода від 21 грудня 2015 року, затверджена ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року, оскільки відповідачем не додано доказів дійсного її виконання.

За таких обставин, визначаючи належний до стягнення з ОСОБА_4 розмір аліментів, колегія суддів виходить з того, що останній за своїм станом здоров'я є працездатним, на утриманні інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб не має, як фізична особа - підприємець отримує щомісячний дохід в достатньому розмірі, а тому, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання спільної доньки ОСОБА_5 підлягають стягненню аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 4 000,00 грн. щомісячно.

Колегія судді не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів в розмірі 10 000,00 грн. щомісячно, як того просить ОСОБА_3 в позовній заяві, виходячи з того, що позивач не надала суду доказів понесення нею витрат на утримання доньки щомісячно саме в такому розмірі. Крім того, батьки зобов'язані приймати рівну участь в утриманні дитини, а тому суд не може покладати такий обов'язок виключно на відповідача.

Доводи відповідача ОСОБА_4 про те, що він спроможний сплачувати аліменти лише в розмірі 1300,00 грн., а стягнення їх в більшій сумі порушить принцип рівності обов'язків батьків по утриманню дитини, колегія суддів вважає безпідставними, так як вони спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами щодо матеріального становища відповідача.

За таких обставин, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 є частково обґрунтованими, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 грн. щомісячно, починаючи з 29 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 141, 180, 181, 182, 183 СК України, ст.ст. 57, 60, 212, 213, 215, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 грн. щомісячно, починаючи з 29 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: