Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Хилевича С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" про визнання договору поруки припиненим,-

в с т а н о в и л а :

18 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПАТ "Укрсиббанк" про визнання договору поруки припиненим.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано припиненим з 26 січня 2015 року, Договір поруки № 190006, укладений 21 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ПАТ «Укрсиббанк» подав апеляційну скаргу в який доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідно до п.1.3.1 кредитного договору, за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки у розмірі 12,4% річних, при цьому судом першої інстанції не врахував, що відповідно до умов кредитного договору та графіка погашення кредиту передбачено щомісячні платежі зі сплати кредитних коштів, таким чином збільшення процентної ставки відбулося відповідно до умов кредитного договору та не є підставою для застосування ч.1 ст. 559 ЦК України.

Підставою для припинення поруки в порядку застосування ч.1 ст. 559 ЦК України є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір поруки не містить положень про можливість зміни розміру процентної ставки за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладання окремої угоди, оскільки банк неодноразово змінював відсоткову ставку, що призвело до збільшення відповідальності поручителя, тому договір поруки визнано припиненим.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів Апеляційного суду Рівненської області не погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що 21 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно якого банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 160000,00 дол. США, з виплатою 12,40% річних на термін до 19 березня 2038 року.

На забезпечення вказаного договору, 21 березня 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір поруки №190006, за умовами якого поручитель взяв на себе зобов'язання солідарно з позичальником відповідати за виконання боржником умов кредитного договору.

Згідно з п. 1.3. Договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч., суми кредиту, регресу), сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору.

Пунктом 2.1. договору поруки передбачено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладенням поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін.

Відповідно до п. 5.2 кредитного договору сторони погодили, що банк може змінити розмір процентної ставки в сторону більшання у разі порушення позичальником кредитної дисципліни, погіршення фінансового стану позичальника.

Відповідно до п.1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,4% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає переогляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.

За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки вказаної в п.1.3.1 (а.с. 6).

Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості, за кредитним договором від 21 березня 2008 року №0, процентна ставка з 31 березня 2009 року по 30 квітня 2015 рік неодноразово збільшувалась з 12,4 до 24,8 процентів річних, тобто на строкові платежі нараховувалась відсоткова ставка в розмірі 12,4% річних, а на прострочений платіж по кредиту нараховується відсоткова ставка в розмірі 24,8% річних.

Тобто збільшення відсоткової ставки з 12.4% до 24.8% відбулося згідно п.1.3.1 договору. Відсотки були нараховані на прострочену суму основного боргу.

Пунктом 22 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто підставою для припинення поруки в порядку ч.1 ст. 559 ЦК України - сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Аналогічна позиція висловлена Постанові ВСУ від 5 лютого 2014 року № 6-160цс13.

Таким чином, збільшення відсоткової ставки відбулося відповідно до умов договору. Доказів на внесення змін до договору без згоди поручителя позивачем суду не надано, тому відсутні підстави для застосування положень ст. 559 ЦК України.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 листопада 2015 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та інших поручителів на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість в сумі 134 312,34 дол. США та 67 398,91 грн. пені.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України немає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,313,317,319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" про визнання договору поруки припиненим відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді :