АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/617/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівВініченка Б. Б., Бондаренка С. І.
при секретаріЛюбченко Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 16 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу,

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_2 звернувся до суду із первісним позовом, яким просив розділити спільне майно подружжя, а саме 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_1 , та визнати за ним та за відповідачем право власності на 1 / 4 частину цієї квартири за кожним, мотивуючи про те, що з 23.07.1998 він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 09.10.2008 за спільні кошти ними придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 79,3 кв. м. Проте, право власності на квартиру зареєстрували на відповідача та її доньку від попереднього шлюбу ОСОБА_3 в рівних частках. У 2008 році позивач вселився у вказану квартиру та був у ній зареєстрований. Сторони почали вести спільне господарство та спільно утримувати дану квартиру. У зв`язку зі станом здоров`я та набуттям інвалідності стосунки сторін значно погіршились та виник спір з приводу майна, набутого під час шлюбу, що й стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

У свою чергу ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, якою просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , придбану на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2008, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А.І., реєстраційний № 9677, мотивуючи про те, що спірна квартира придбана нею та донькою від першого шлюбу за її власні кошти, отримані від продажу іншої квартири, що належала їй на праві власності, а ОСОБА_2 ніякої участі у придбанні квартир не приймав.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 16.12.2016 первісний позов задоволено та розділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на 1 / 4 частку цієї квартири за кожним. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його помилковість, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову. В обґрунтування вказує на те, що суд не врахував доведеність одержання апелянтом згідно відповідної розписки 5000,00 доларів США передоплати відповідно до попереднього договору про продаж квартири апелянта, що підтверджує факт придбання спірної квартири за кошти, одержані від продажу особистої квартири апелянта. Договори купівлі-продажу квартири апелянта та послідуючої купівлі спірної квартири укладалися один за одним. Позивач не мав коштів на придбання спірної квартири.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира придбана сторонами справи в період подружнього життя, а тому вона є їх спільною сумісною власністю. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не підтвердила доказами факт купівлі за особисті кошти спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_2 23.07.1998 зареєстрував шлюб у відділі ДРАЦС м. Черкаси з ОСОБА_1 09.10.2008 під час шлюбу сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 79,3 кв. м. (договір купівлі-продажу №9677 від 06.10.2008). Загальна вартість цього майна згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 09.10.2008 107848,00 грн. Право власності на вказану квартиру зареєстровано на відповідача ОСОБА_1 та її доньку від попереднього шлюбу ОСОБА_3 в рівних частках. Позивач ОСОБА_2 зазначає, що в 2008 році він вселився у спірну квартиру та був у ній зареєстрований.

Фактично спірним майном є 1 / 2 вказаної квартири, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 та яку позивач за первісним позовом вважає спільною сумісною власністю подружжя сторін у справі.

Як правильно вказано судом першої інстанції, відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 63 СК України передбачає, що чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Слід врахувати, що згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до частини 1 якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Частина 1 статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

На вказаних правових нормах ґрунтуються позовні вимоги первісного позову про поділ спільного майна подружжя.

Одночасно, відповідно до положень п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Саме вказані положення покладено в основу зустрічних позовних вимог про визнання спірного майна особистою приватною власністю дружини (апелянта).

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів констатує, що апелянтом (позивачем за зустрічним позовом) не доведено доказами факт придбання спірного майна за її особисті кошти.

При цьому слід відхилити усі апеляційні доводи з посиланням на наявність попереднього договору про продаж особистої квартири апелянта для купівлі спірної квартири, оскільки відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

У даному випадку згідно п.4.3 попереднього договору від 03.09.2008, на який посилається апелянт, передбачено, що договір купівлі-продажу квартири укладається не пізніше 10.10.2008.

Доказів наявності такого договору купівлі-продажу суду надано не було.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи з посиланням на одержання апелянтом за попереднім договором згідно відповідної розписки 5000,00 доларів США, що, на її думку, свідчить про доведеність купівлі спірного майна за її особисті кошти, оскільки цих коштів не достатньо для купівлі спірного майна, вартість якого становить 55000,00 грн. (вартість 1 / 2 частини спірної квартири відповідно до п.4 договору купівлі-продажу від 06.10.2008 на а.с.32).

У аспекті положень ст.60 СК України про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що позивач за первісним позовом не мав коштів на придбання спірної квартири.

Також колегія суддів вважає вірною вказівку суду першої інстанції на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири в пункті 17 містить посилання на те, що сторони правочину ознайомлені із змістом ст.65 СК України, частина 4 якої передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, слід виходити з того, що договір-купівлі продажу спірної квартири, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя, оскільки цей договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, фактично використане на задоволення потреб сім`ї - подружжя сторін у справі.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У ч.3 ст.61 СК України вказано, що об`єктом спільної сумісної власності подружжя визнається майно, в тому числі грошові кошти, одержані за договором, укладеним одним з подружжя в інтересах сім`ї.

У матеріалах на підставі яких приватним нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири міститься заява ОСОБА_2 (змінив прізвище на ОСОБА_4 ), якою він надав свою згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_1 частини спірної квартири, отже позивач за первісним позовом у даній справі був присутнім при укладенні правочину щодо купівлі спірного майна, що спростовує апеляційні доводи про протилежне.

Таким чином, враховуючи те, що спірне майно було придбано сторонами справи, як подружжям, під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, а апелянтом не доведено доказами факт купівлі цього майна за її особисті кошти, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про задоволення первісних позовних вимог про поділ спільного майна подружжя та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 16 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :