У Х В А Л А

1 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 1 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2016 року скасовано та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5 відхилено, рішення Апеляційного суду Одеської області від 1 березня 2016 року залишено без змін.

У грудні 2016 року від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надійшла до Верховного Суду України заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 364 ЦК України.

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 серпня 2012 року, від 15 серпня 2012 року, від 10 жовтня 2012 року, від 22 січня 2014 року, від 19 березня 2014 року, від 16 квітня 2014 року, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року, постанову Вищого господарського суду України від 16 квітня 2013 року й постанову Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року, в яких, на його думку, зазначена норма права застосована по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, керуючись положеннями пункту 6 статті 3, статей 358, 364, 365 ЦК України, відмовив у задоволенні позову, виходячи з того, що відповідачка є інвалідом II групи, виховує двох дітей, у зв'язку із скрутним матеріальним становищем вимушена працювати на двох роботах для забезпечення дітей: доньки та сина (який є також і сином позивача - ОСОБА_4 та інвалідом дитинства і потребує значних матеріальних витрат для постійного лікування), а тому виплата компенсації позивачу в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно (квартиру) становитиме для неї надмірний тягар.

У наданих заявником для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 і 15 серпня, 10 жовтня 2012 року, 22 січня, 19 березня, 16 квітня 2014 року, рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року та в постанові Вищого господарського суду України від 16 квітня 2013 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що право співвласника на виділ його частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні регулюється статтею 364 ЦК України. При цьому касаційний суд вказав, що таке право позивача не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки.

Отже, викладене у вказаних судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 364 ЦК України.

Разом з тим, Верховний Суд України вже вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначених заявником норм права у подібних правовідносинах та висловлював свою правову позицію.

Зокрема в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року (справа № 6-2925 цс 15), міститься висновок, відповідно до якого положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

З врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

При цьому, у наданій заявником для порівняння постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, також міститься висновок про те, що при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Отже, судове рішення суду касаційної інстанції про перегляд, якого подано заяву відповідає висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах вказаних заявником норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду України.

За таких обставин колегія суддів не вбачає необхідності у відкритті провадження у вищезазначеній справі.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко