Провадження № 2/756/1305/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( заочне)

24 лютого 2017 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Луценко О.М.,

при секретарі - Бублієві Д.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Гарант-Авто" про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Оболонського районного суду міста Києва та просив стягнути з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», , юридична адреса: 01042, м. Київ, пров. Новопечерський, буд. 19/3, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, суму заборгованості в розмірі 301 506,74 гривень.

Позивач посилається на те, що 18 червня 2014 року ОСОБА_1 (далі - позивач) було призначено на посаду заступника директора департаменту безпеки Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі - відповідач) згідно наказу 3381-кго.

10 лютого 2015 року згідно наказу №801-кго позивача було звільнено із займаної посади у зв'язку з реорганізацією структури головного офісу в тому числі зі скороченням штату працівників, згідно п.1ст.40 КЗпП України. Проте, в день звільнення належні до сплати суми не були виплачені в передбачений законом строк.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати відноситься: основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці, яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконання виробничих завдань і функцій, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За час роботи позивача відповідач, грубо порушуючи вимоги ст. 115 КЗпП України, заробітну плату не сплачував.

Станом на 02.02.2015 року за відповідачем утворилася заборгованість по заробітній платі в розмірі 33 304,40 гривень, яку відповідач не виплатив.

Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів не виключає його відповідальності.

Згідно з довідкою від 02.02.2015 року, що видана відповідачем позивачу, середньоденна заробітна плата складає 709,53 гривень.

Оскільки звільнено позивача було 10.02.2015, то кількість робочих днів з дня звільнення складає 378 днів.

Таким чином сума середнього заробітку за весь період складає 268 202,34 гривень.

Тому, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача 268 202,34 гривень середнього заробітку у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні.

Позивач просив розглядати справу за його відсутності.

Відповідач до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв про причини неявки до суду не надходило.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

18 червня 2014 року ОСОБА_1 (далі - позивач) було призначено на посаду заступника директора департаменту безпеки Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі - відповідач) згідно наказу 3381-кго.

10 лютого 2015 року згідно наказу №801-кго позивача було звільнено із займаної посади у зв'язку з реорганізацією структури головного офісу в тому числі зі скороченням штату працівників, згідно п.1ст.40 КЗпП України. Проте, в день звільнення належні до сплати суми не були виплачені в передбачений законом строк.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати відноситься: основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці, яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконання виробничих завдань і функцій, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За час роботи позивача відповідач, грубо порушуючи вимоги ст. 115 КЗпП України, заробітну плату не сплачував.

Станом на 02.02.2015 року за відповідачем утворилася заборгованість по заробітній платі в розмірі 33 304,40 гривень, яку відповідач не виплатив.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належить йому при звільнені від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше дня наступного після пред'явлення вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч. 3 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів не виключає його відповідальності.

Згідно з довідкою від 02.02.2015 року, що видана відповідачем позивачу, середньоденна заробітна плата складає 709,53 гривень.

Оскільки звільнено позивача було 10.02.2015, то кількість робочих днів з дня звільнення складає 378 днів.

Таким чином сума середнього заробітку за весь період складає 268 202,34 гривень.

Тому, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача 268 202,34 гривень середнього заробітку у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні.

На підставі ст. ст. 115, 116, 117 КЗпП України, керуючись статтями 3, 118, 119, 224 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Гарант-Авто" про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», , юридична адреса: 01042, м. Київ, пров. Новопечерський, буд. 19/3, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, суму в розмірі 301 506,74 гривень, з яких: 33 304,40 гривень - заробітна плата, 268 202,34 гривень - середній заробіток у зв'язку з затримкою розрахунку при звільнені

Стягнути з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», , юридична адреса: 01042, м. Київ, пров. Новопечерський, буд. 19/3, на користь держави судовий збір в сумі 3 015,74гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Луценко