УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Дьоміної О.О., Демяносова М. В., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державної установи «Івано-Франківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», третя особа - директор Державної установи «Івано-Франківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» Савчук Руслан Миколайович, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Державної установи «Івано-Франківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Державної установи «Івано-Франківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», третя особа - директор Державної установи «Івано-Франківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» Савчук Р.М., у якому просила суд скасувати накази відповідача № 124-к від 23 лютого 2016 року про звільнення її з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та№ 184-к від 15 березня 2016 року про зміну дати її звільнення, поновити її на посаді завідувачаНадвірнянського міськрайонного відділу Державної установи «Івано-Франківський обласнийлабораторний центр Держсанепідслужби України», стягнути з відповідача на її користьсередній заробіток за весь час вимушеного прогулу та 10 тис. грн моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтувала тим, що її було звільнено з роботи у відповідача за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України безпідставно, оскільки порушення з її боку трудових обов'язків було не одноразовим, а триваючим. Крім того, вина позивача в порушеннях трудових обов'язків, які стали підставою для її звільнення, взагалі відсутня. Інші заявлені позовні вимоги є похідними.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016року позов задоволено частково.

Скасовано наказ № 124-к від23 лютого 2016 року Державної установи «Івано-Франківський обласний лабораторний центрДержсанепідслужби України» про звільнення з роботи завідувача Надвірнянськимміськрайонним відділом ОСОБА_4 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та наказ № 184-к від 15 березня 2016 року про зміну дати звільнення.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді завідувача Надвірнянським міськрайонним відділом Державної установи «Івано-Франківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» з 15 березня 2016 року.

Стягнуто з Державної установи «Івано-Франківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 21 282 грн 17 коп. та 5 тис. грнна відшкодування моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питаннящодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року змінено в частині визначення розміру моральної шкоди шляхом зменшення відповідної суми відшкодування до 500 грн.

В решті рішення міського суду залишено без змін.

У касаційній скарзі Державна установа «Івано-Франківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» просить скасувати рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року і направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що наказом від 23 лютого 2016 року № 124-к ОСОБА_4 звільнено 24 лютого 2016 року з посади завідувача Надвірнянського міськрайонного відділу Державної установи «Івано-Франківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків (а. с. 28-29, т. 1).

Згідно наказу від 15 березня 2016 року № 184-к дату звільнення ОСОБА_4 у зв'язку з її перебуванням з 24 лютого по 9 березня 2016 року та з 10 по 14 березня 2016 року на лікарняному змінено на 15 березня 2016 року (а. с. 30, 33, 34, т. 1).

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині скасування наказів від 23 лютого 2016 року № 124-к про звільнення та від 15 березня 2016 року № 184-к про зміну дати звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені в наказі про звільнення дії ОСОБА_4, які стали підставою для звільнення, не мають характеру одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а тому звільнення позивача з підстав, передбачених саме п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, є незаконним, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_4 в наведеній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральних збитків, пов'язаних з незаконним звільненням, міський суд керувався ст. 237-1 КЗпП України і виходив з обґрунтованості вимог позову в цій частині щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 тис. грн.

Колегія суддів апеляційного суду в цілому погодилася з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача та наявність підстав для поновлення її на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, апеляційним судом визнано безпідставними посилання суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 5 тис. грн моральної шкоди з посиланням на те, що такий встановлений судом першої інстанції розмір відповідного відшкодування не відповідає вимогам розумності і справедливості. Апеляційний суд обґрунтовано змінив рішення міського суду в цій частині шляхом зменшення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, до 500 грн.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій надали невірну правову оцінку доказам у справі та дійшли до помилкових висновків про неодноразовість порушень трудових обов'язків з боку позивача. Як наслідок, суди дійшли до помилкових висновків про незаконність звільнення ОСОБА_4 з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

З такими посиланнями заявника погодитися неможна у зв'язку з наступним.

Виходячи зі змісту п. 1 ст. 41 КЗпП України підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не триваюче, зокрема неналежне керівництво роботою установи, ослаблення контролю за роботою підлеглих працівників тощо.

Однак, як установив міський суд, підставою для звільнення позивача згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України став ряд фактів, які призвели до завдання відповідачеві збитків у сумі 4 445 грн 31 коп. Зі змісту доповідної записки головного бухгалтера Мисько О.О. вбачається, що такі збитки у сумі 4 445 грн 31 коп. обраховано за період, який включає 2013 рік та частину 2014 року (а. с. 217, т. 1). З матеріалів справи вбачається, що збитки у вказаному розмірі, були завдані внаслідок витрати паливно-мастильних матеріалів під час використання транспортного засобу відповідача не в службових цілях з вини позивача.

Виходячи з того, що зазначені дії не мають характеру одноразового грубого порушення трудових обов'язків, суди дійшли обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача з підстав, передбачених саме п. 1 ст. 41 КЗпП України, згідно з яким має бути наявність вини працівника в одноразовому грубому порушенні трудових обов'язків.

Інші позовні вимоги є похідними.

Доводи касаційної скарги та наявні у матеріалах справи документи не спростовують висновків судів попередніх інстанціій щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог. Колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної установи «Івано-Франківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року та рішення Яремчанського місько суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року у незміненій його частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.О. Дьоміна

М.В. Демяносов

А.В. Маляренко