Справа № 315/850/16-ц
Номер провадження № 2/315/8/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області в складі головуючого: судді Телегуз С.М., за участю секретаря Дмитренко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

25.08.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

В позовній заяві зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 9,0593 га, яка розташована на території Полтавської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданого 26 липня 2005 року на підставі розпорядження голови Гуляйпільської райдержадміністрації від 04 квітня 2003 року № 132. Акт зареєстрований відділом Держкомзему у Гуляйпільському районі Запорізької області в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 56.

Вказана земельна ділянка перебувала у фактичному користуванні ОСОБА_2. Наразі, позивач повідомила відповідача, щоб він повернув їй земельну ділянку. На що відповідач поставив її до відома, що її земельна ділянка знаходиться у нього в оренді на правових підставах.

15.08.2016 року позивач звернулася до відділу Держгеокадастру у Гуляйпільському районі Запорізької області з заявою про надання їй інформації щодо наявності зареєстрованих на її ім'я договорів оренди земельної ділянки. В результаті чого їй було видано копію договору оренди землі від 20 січня 2012 року, з якого вбачається, що між нею та відповідачем було укладено договір оренди землі, строком на 15 років. Договір було зареєстровано у відділі Держкомзему у Гуляйпільському районі Запорізької області 06 квітня 2012 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 01838.

Позивач стверджує, що договір оренди від 20 січня 2012 року з відповідачем вона не укладала та не підписувала. Тобто в даному випадку відсутня одна із основних ознак до договору оренди землі - воля орендодавця, щодо підписання договору оренди землі з відповідачем та передачі земельної ділянки в оренду. В результаті того, що існує договір оренди земельної ділянки між нею та відповідачем, який вона як орендодавець та власник землі не підписувала, у неї відсутня можливість вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належною йому земельною ділянкою.

Прохає суд визнати договір оренди земельної ділянки б/н від 20.01.2012 року, укладений між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем приватним підприємцем ОСОБА_2, зареєстрований відділом Держкомзему у Гуляйпільському районі Запорізької області 06 квітня 2012 року за № 01838 недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягала на його задоволенні. Додатково пояснила, що позивач в 2010 році надавала відповідачу доручення для ведення цивільних та кримінальних справ в суді при достроковому розірванні договору оренди землі з ПСП "Леваднє". Відповідач в судовому засіданні визнав, що сам підписав договір оренди за обидві сторони за дорученням та в силу ст. 238 ч. 3 ЦК України, не міг в своїх інтересах його укладати.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні та в письмовому запереченні проти позовних вимог заперечували, прохали відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, застосувати строк позовної давності. Крім того, відповідач вважає, що він мав право укладати та підписувати оспорюваний договір від імені позивача, оскільки у нього була відповідна довіреність, і тому, на його думку, відсутні підстави для визнання договору недійсним. Також, заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що оскільки земельна ділянка була фактично передана йому в користування, а він, в свою чергу, сплачував позивачу орендну плату, то вважає, що має право користуватися належною позивачу земельною ділянкою.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що працює секретарем Полтавської сільської рали Гуляйпільського району, в 2010році, вона, як посадова особа, посвідчувала довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважувала ОСОБА_2 бути її представником та (або) захисником, уточнила, що вказана довіреність є загальною. Наразі довіреність скасована.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, свідка, оглянувши в судовому засіданні оригінал договору оренди від 20.01.2012року, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач є власником земельної ділянки, площею 9,0593 га, яка розташована на території Полтавської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 виданого 26 липня 2005 року на підставі розпорядження голови Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області від 04 квітня 2003 року, № 132. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 56.(а.с. 8).

16.04.2010 року ОСОБА_1 уповноважила дорученням ОСОБА_1 на представництво інтересів, вести усі її цивільні та кримінальні справи, в усіх судових та інших установах зі всіма правами наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, потерпілому з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, зміни предмету позову складання мирової угоди, передачі повноважень іншій особі (передоручення), подавати скарги на всі рішення суду, отримання присудженого майна та грошей, а також представляти його законні інтереси в усіх органах Держави та усіх інших установах, підприємствах і організаціях з усіх питань, підписуватись за нього, подавати різного роду заяви, скарги і звернення, виконувати всі інші необхідні дії в його інтересах з правом зняття і отримання належних їй грошових коштів і майна, посвідченим секретарем виконавчого комітету Полтавської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області та зареєстрованим в реєстрі за № 112 (а. с. 18).

20.01.2012 року між ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_2, було укладено договір оренди землі, згідно якого в строкове на 15 років платне користування надається земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Полтавської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, (кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2), загальною площею 9,0593 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 27456 грн (в цінах 1995 року) (а. с. 9-10), без зазначення, що ОСОБА_1 діє на підставі доручення.

Згідно акта приймання - передачі об'єкта оренди складеному в с. Полтавка, Гуляйпільского району Запорізької області від 20.01.2012 року, ОСОБА_1 передала, а приватний підприємець ОСОБА_2 прийняв земельну ділянку, площею 9,0593 га, в стані, придатному для використання, згідно з умовами договору оренди, яка розташована на території: Полтавської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області та згідно акта визначення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) складеному в с. Полтавка, Гуляйпільского району Запорізької області від 20.01.2012 року, проведено визначення на місцевості земельної ділянки закріплено 5 шт. межовими знаками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,0593 га, згідно з умовами договору оренди, яка розташована на території Полтавської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області (а. с. 11).

15.08.2016 року позивач подала заяву до відділу Держгеокадастру у Гуляйпільському районі Запорізької області, в якій прохає повідомити про наявність існування та реєстрацію договору оренди земельної ділянки на її ім'я, про що свідчить штрихкод на заяві (а. с. 7).

Суд задовольняє позов з наступних підстав:

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також остатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. ст. 78, 152 Земельного Кодексу України, ст. 319 ЦК України власник має право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи питання щодо наявності порушення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, суд бере до уваги роз'яснення п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", згідно яким відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Підставами визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. А саме, невідповідність змісту правочину ЦК України, акту цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; відсутність у сторони правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення або його невідповідність його внутрішній волі; відсутність спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені; порушення прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей батьками (усиновлювачами) при вчиненні правочину.

Укладаючи у 2012 році спірний договір оренди землі з орендодавцем без досягнення згоди з усіх істотних умов договору відповідач порушив його право як власника землі.

Згідно положень ст. 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1. ст 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ч.1 ст. 93 ЗК України та ст. 1 Закону України "Про оренду землі", право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч.4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюються за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі", Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

В ч. 1 ст. 14 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про оренду землі", укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ч. 2 ст. 236 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

В судовому засіданні відповідачем був визнаний факт того, що вказаний договір був укладений ним від імені позивача ОСОБА_1 (на підставі довіреності) у своїх власних інтересах (тобто з ним же самим), та відповідно підписаний одноособово і за ОСОБА_1, і за ПП ОСОБА_4.

В ч. 3 ст. 238 ЦК України зазначено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що в повноваження відповідача згідно виданого йому позивачем ОСОБА_1 16.04.2010 року доручення, посвідченого секретарем виконавчого комітету Полтавської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області та зареєстрованого в реєстрі за № 112, не входило укладення та підписання договору оренди земельної ділянки, крім того спірний договір оренди всупереч вимогам ч. 3 ст. 238 ЦК України, було укладено від імені орендодавця та орендаря однією і тією ж особою, тобто договір направлений на реалізацію інтересів однієї особи.

А тому позов підлягає задоволенню, що грунтується на законі, як такий, що підтверджений встановленими обставинами та наданими доказами.

Керуючись ст. ст. 8-11, 60, 61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 203, 205, 207, 215, 238, 261, 267 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, -задовольнити.

Визнати договір оренди земельної ділянки б/н від 20.01.2012 року, укладений між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем приватним підприємцем ОСОБА_2, зареєстрований відділом Держкомзему у Гуляйпільському районі Запорізької області 06 квітня 2012 року за № 01838, недійсним.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С. М. Телегуз