Категорія 54Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Берегового О.Ю.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., апелянтки, позивачки ОСОБА_2, її пред-ставника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляцій-ного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до Вінницького обласного клініч-

ного шкірно-венерологічного диспансеру про визнання незаконними,

скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заро-

бітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Він-ницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

12 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Вінницького обласного клінічного шкірно-ве-нерологічного диспансеру ( далі - ВОКШВД ) про визнання незаконними, ска-сування наказів про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення се-реднього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивувала тим, що наказом головного лікаря ВОКШВД від 29 липня 2016 року № 117-к її звільнено з посади лікаря-дерматовенеролога денного стаціонару з 0,25 ставки та з посади лікаря-фізіотерапевта з 0,25 ставки у звязку зі скороченням штату та чисельності працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення позивачки є наказ головного лікаря диспансеру від 28 квітня 2016 року № 43 «Про зміни в організації виробництва і праці». Вважаючи своє звіль-нення незаконим, ОСОБА_2 зазначає, що наказ від 28 квітня 2016 року № 43 прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, жоден із зазначених у даному наказі документів, на думку позивачки, не може слугувати підставою для його прийняття, а окремі з них взагалі не стосуються ВОКШВД. Позивачка звертає увагу на порушення певних вимог затвердженим штатним розписом, який введений в дію наказом від 28 квітня 2016 року № 43 з 01 серпня 2016 ро-ку, щодо не зазначення посадових окладів працівників, дати його затвердження. Відповідачем порушений порядок звільнення ОСОБА_2 з роботи, оскільки при скороченні штату її кандидатура відповідною комісією, створеною наказом від 28 квітня 2016 року № 43, як така, що має переважне право на залишення на роботі, не розглядалася, не враховано рішення профспілкового комітету щодо відмови у наданні згоди на її звільнення з роботи. Позивачка вказує на те, що процедура скорочення працівників також не відповідає вимогам закону у звяз-ку з прийняттям рішення про зміни у виробництві, скорочення штату через не-повноважність головного лікаря ОСОБА_5, оскільки на час прийняття рі-шення про звільнення ОСОБА_2 він не набув повноважень керівника дис-пансеру, у тому числі права прийняття на роботу, звільнення з роботи праців-ників медичного закладу. За таких обставин ОСОБА_2 просила визнати на-каз відповідача від 28 квітня 2016 року № 43 «Про зміни в організації вироб-ництва і праці» незаконним, скасувати його, визнати незаконним та скасувати наказ від 29 липня 2016 року № 117-к про її звільнення зроботи, зобовязати відповідача поновити її на роботі, стягнути з нього на її користь середній заро-біток за час вимушеного прогулу та понесені судові витрати ( а. с. 1-8 ).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено ( а. с. 121-125 ).

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2016 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 гривні ( а. с. 140 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням у справі, позивачка ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухва-лити нове рішення про задоволення позову ( а. с. 129-131 ). Апелянтка посила-ється на ухвалення оскаржуваного рішення з порушенням норм процесуального права, за неповного зясування обставин справи, що мають істотне значення, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення на апеляційну скаргу осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, проаналі-зувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтова-ність оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до норм статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути за-конним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рі-шення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими дока-зами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне зясування обставин, що мають значення для справи, доведе-ність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 23 вересня 2013 року працювала у ВОКШВД на 0,25 ставки на посаді лікаря-дерматовенеролога денного стаціона-ру та на 0,25 ставки на посаді лікаря-фізіотерапевта, що підтверджується копі-єю трудової книжки серії АН № 193550, копіями відповідних наказів, доданих до матеріалів справи. 28 квітня 2016 року головним лікарем ВОКШВД виданий наказ № 43 «Про зміни в організації виробництва і праці» ( а. с. 15-16 ), від-повідно до якого передбачені зміни в організації виробництва та праці шляхом скорочення посад, штатних одиниць. Цей наказ був виданий, як вбачається з його змісту, зокрема, на виконання наказів Міністерства охорони здоровя України від 23 лютого 2000 року № 33 «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоровя», Департаменту охорони здоровя та курортів Він-ницької облдержадміністрації від 24 березня 2015 року № 345 «Про результати проведення перевірки Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологіч-ного диспансеру», листів Департаменту від 03 листопада 2014 року № 01-16/718, від 28 серпня 2015 року № 11/3606, доручення голови Вінницької обл-держадміністрації ОСОБА_6 від 26 лютого 2016 року № 0101-11/1359 щодо оп-тимізації штатної чисельності, мережі та контингетів бюджетних установ та за-кладів у 2016 році, акту ревізії фінансово-господарської діяльності ВОКШВД за період з 01 серпня 2013 року по 31 січня 2016 року, складеного Державною фі-нансовою інспекцією у Вінницькій області від 01 квітня 2016 року за № 04-13/5, попередження цієї інспекції про неналежне виконання бюджетного законодав-ства від 15 квітня 2016 року № 02-04-28-14/1985.

Згідно акту ВОКШВД від 26 травня 2016 року ОСОБА_2 була попере-джена про майбутнє звільнення із займаних посад за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату, яке було заплановане з 29 липня 2016 року. Із цим попередженням ОСОБА_2 ознайомилася, але від підпису про ознайом-лення з попередженням відмовилася. Запропонувати їй іншу роботу відповідач не мав можливості у звязку з відсутністю вільних посад, у тому числі за відпо-відною професією ( спеціальністю ).

На засіданні профспілкового комітету диспансеру 11 липня 2016 року ( про-токолом № 11 ) розглядалося подання головного лікаря ВОКШВД ОСОБА_5 щодо надання згоди на розірвання трудового договору з лікарем ОСОБА_7 у звязку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Профспілковий комітет відмовив у наданні такої згоди у звязку зі скороченням штату працюючих, внаслідок змін в організації вироб-ництва і праці відповідно до статей 40, 42, 43 КЗпП України ( а. с. 23-38 ).

Наказом головного лікаря ВОКШВД від 29 липня 2016 року № 117-к «Про звільнення з роботи» ОСОБА_2 звільнено з 0,25 ставки з посади лікаря-дер-матовенеролога денного стаціонару та з 0,25 ставки з посади лікаря-фізіотера-певта, де вона працювала за сумісництвом, у звязку зі скороченням штату та чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України ( а. с. 39 ).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції ви-ходив з того, що оскаржуваний наказ головного лікаря диспансеру ОСОБА_5 від 28 квітня 2016 року № 43 «Про зміни в організації виробництва і пра-ці» виданий на підставі наказів Міністерства охорони здоровя України, наказу та листа Департаменту охорони здоровя та курортів Вінницької облдержадмі-ністрації, листа Департаменту охорони здоровя Вінницької міської ради, дору-чення голови Вінницької облдержадміністрації щодо оптимізації штатної чи-сельності, листа та акту перевірки фінансово-господарської діяльності диспан-серу, попередження Державної фінансової інспекції України у Вінницькій об-ласті про неналежне виконання диспансером бюджетного законодавства. Стату-том диспансеру передбачені повноваження керівника установи, зокрема, до та-ких функцій відноситься затвердження структурного та штатного розпису в ме-жах граничної чисельності та фонду оплати праці працівників. При цьому суд зазначив, що ОСОБА_5 уповноважений видавати відповідні накази, оскільки розпорядженням голови Вінницької обласної Ради він призначений на посаду головного лікаря ВОКШВД, з ним укладений контракт, який наразі є чинним.

Суд першої інстанції не знайшов доведеними посилання позивачки на пору-шення норм трудового законодавства щодо підстав та порядку її звільнення з роботи, зазначивши з посиланням на положення статті 43 КЗпП України, Зако-ну України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», що відпові-дачу не надана обґрунтована відмова профкому в наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 із займаних посад, у звязку з чим він отримав право на звільнен-ня позивачки з роботи без згоди профспілкової організації. Окрім того, суд дій-шов висновку про відсутність у позивачки переважного права на залишення на роботі.

З висновками суду першої інстанції, викладеними у рішенні від 21 жовтня 2016 року, слід погодитися, оскільки вони є правильними, обєктивними, таки-ми, що відповідають нормам чинного трудового законодавства України.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України тру-довий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату праців-ників. Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності або штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці пе-реважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частина друга цієї статті визначає пере-ваги працівника у залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Оскаржуючи рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 вказує, що при ухваленні цього рішення судом не було надано правової оцінки порушенням відповідачем під час її звільнення положень статті 42 КЗпП України; судом не було взято до уваги, що комісією, створеною наказом від 28 квітня 2016 року № 43, по розгляду кандидатур, які мають переважне право на залишення на роботі, питання наявності у неї пере-важного права на залишення на роботі не розглядалося. Апелянтка зазначає, що досліджуючи обставини з наявності у неї стажу роботи, вищої відповідної осві-ти та категорії, заохочень, суд першої інстанції не мав можливості в повній мірі забезпечити обєктивність розгляду в цій частині та дійти правильних виснов-ків.

З такими доводами апелянтки погодитися не можна, вони не відповідають фактичним обставинам справи, суперечать доказам, наявним у справі, спросто-вуються дослідженими доказами під час перевірки рішення суду першої інстан-ції на предмет його законності й обгрунтованості судом апеляційної інстанції.

Суд дійшов вірних висновків стосовно безпідставності вимог ОСОБА_2 щодо визнання незаконним і скасування наказу головного лікаря ВОКШВД ОСОБА_5 від 28 квітня 2016 року № 43 «Про зміни в організації вироб-ництва і праці», її доводів стосовно неправомочності керівника медичного за-кладу, відсутності правових підстав для вдосконалення, оптимізації штатної чи-сельності, структури диспансеру. В цій частині позиція позивачки є необгрун-тованою, такою, що на увагу не заслуговує.

Критерії і порядок визначення працівників з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці чинним законодавством не передбачені. Для виявлен-ня таких працівників роботодавцем зазвичай робиться порівняльний аналіз про-дуктивності праці і кваліфікації працівників, у процесі якого, як правило, врахо-вуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особли-во важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміні-страції щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Судова практика не допускає можливості проведення експертизи з метою визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Тому учасники трудового спору вправі подавати будь-які допустимі цивільним процесуальним законом докази, що підтверджують факт наявності у працівни-ка, який звільняється, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктив-ності праці. Такими доказами можуть бути документи та інші відомості про освіту, присвоєння кваліфікаційних розрядів ( класів, категорій, рангів ), про підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тим-часове виконання обовязків більш кваліфікованих працівників, про досвід тру-дової діяльності, виконання норм виробітку ( продуктивність праці ), про роз-ширення зони обслуговування, збільшення обсягу виконуваної роботи, сумі-щення професій тощо.

Розглядом справи встановлено і це вбачається з довідок відповідача від 02 вересня 2016 року № 50-к та № 51-к ( а. с. 86, 87 ), що у ВОКШВД немає ва-кантних посад лікаря-фізіотерапевта та лікаря-дерматовенеролога. Лікарю да-ного лікувального закладу, що відноситься до закладів третинної ( високоспе-ціалізованої ) медичної допомоги, крім диплому про отримання вищої медичної освіти на виконання норм статті 35-3 Закону України «Про внесення змін до Основ законодавства України про охорону здоровя щодо удосконалення на-дання медичної допомоги» необхідно мати: для зайняття посади лікаря-фізіоте-рапевта - сертифікат лікаря-спеціаліста, для посади лікаря-дерматовенеролога крім сертифіката лікаря-спеціаліста ще й свідоцтво про першу чи вищу катего-рію. В той же час згідно довідки диспансеру від 26 серпня 2016 року № 49-к ОСОБА_2 не має відповідної кваліфікаційної категорії, що не заперечується власне й самою апелянткою.

Оскільки позивачка не має відповідної належної кваліфікаційної категорії, яка першочергово вимагається для заняття посади у медичному закладі третин-ної медичної допомоги, то, безспірно, кандидатура ОСОБА_2 як такої, що має переважне право на залишення на роботі не може бути розглянута та взята для порівняння з іншими працівниками.

Стосовно ж посади лікаря-фізіотерапевта, то як зазначалося, дана посада нею обіймалася за сумісництвом, а крім цього сертифіката такого спеціаліста у ОСОБА_2 немає.

Окрім того, у трудовій книжці ОСОБА_2 відсутні будь-які записи про застосування заохочень. Апелянткою не наведені та не доведені безсумнівними, належними й допустимими доказами інші обставини, які б впливали на можли-вість виникнення у неї переважного права для залишення на роботі. Отже, до-води апеляційної скарги в цій частині спростовуються матеріалами справи.

В апеляційній скарзі апелянтка також вказує на помилковість висновків су-ду першої інстанції, що стосуються отримання відповідачем необґрунтованої відмови в наданні згоди на її звільнення та виникнення на цій підставі права на звільнення без згоди профспілкового комітету. Зазначає, що суд не звернув ува-гу на недостатність відомостей у профспілкового комітету для погодження звільнення.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно зазна-чено, що з аналізу частини сьомої статті 43 КЗпП України, частини шостої стат-ті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує висновок про право власника на звільнення працівника у разі необґрун-тованості рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на таке звільнення. Обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого пра-ва. У звязку з цим суд зобовязаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в по-станові від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, суд, розглядаючитрудо-вий спір, повинен зясувати, чи містить рішенняпрофспілковогокомітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні пра-вового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника влас-ник або уповноважений ним орган має право звільнити працівникабез згоди ви-борного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є закон-ним у разі дотримання інших передбачених законодавствомвимог для звільнен-ня.

Згідно протоколу № 11 засідання профспілкового комітету ВОКШВД від 11 липня 2016 року, на цьому засіданні було встановлено, що у ОСОБА_2 на-явне переважне право на залишення на роботі у звязку з наявністю у неї безпе-рервного трудового стажу, заохочень у вказаному медичному закладі, якістю виконуваної роботи, відсутністю в сімї інших працівників з постійним заробіт-ком.

Суд першої інстанції, даючи оцінку обгрунтуванню переважного права у ОСОБА_8 перед іншими працівниками на залишення на роботі, зробленого у протоколі № 11 засідання профспілкового комітету ВОКШВД, дійшов правиль-ного висновку про неналежне дослідження комітетом питання доцільності звільнення апелянтки з роботи, оскільки, враховуючи встановлені фактичні об-ставини справи, як уже зазначалося, докази про наявність у ОСОБА_2 пере-важного права на залишення на роботі перед іншими працівниками відсутні. Відтак виключається можливість визнання висновку профспілкового комітету належним чином аргументованим щодо відмови у наданні згоди на звільнення позивачки з роботи по пункту першому статті 40 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційного суду вважає доцільним підкреслити, що у засі-данні профспілкового комітету ВОКШВД 11 липня 2016 року брали участь три особи: його голова ОСОБА_9 та члени комітету ОСОБА_10 і ОСОБА_11 Обидва члени профспілкового комітету теж підлягали звільненню з роботи з тих же підстав, що й ОСОБА_2, про що були попереджені в установле-ному порядку: через скорочення чисельності, штату працівників закладу. З огляду на таку ситуацію є всі підстави оцінювати прийняте профкомом рішення як одностороннє, необєктивне, належним чином не обгрунтоване.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції на пропозицію суду ОСОБА_7 не навела підстав свого переважного права на залишення на роботі пе-ред іншими конкретними лікарями, які в даний час працюють у диспансері. У цьому контексті слід наголосити, що всі лікарі - працівники диспансеру крім відповідної освіти, кваліфікаційних категорій, сертифікатів лікарів спеціалістів, мають трудовий стаж орієнтовно від пяти до десяти і понад десять років, в той час, коли, враховуючи роботу ОСОБА_2 на 0,25 ставки, її трудовий стаж скла-дає трохи більше одного року.

Перевіряючи на предмет законності й обгрунтованості рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що наведені обєктивні фактичні обставини справи доводять правомірність звільнення ОСОБА_12 з роботи, яке здійснене у відповідності з вимогами трудового законо-давства України.

Доводи апеляційної скарги не відповідають встановленим у справі обстави-нам, вони не грунтуються на законі. Такі доводи з питання визнання незакон-ним та скасування наказу ВОКШВД від 28 квітня 2016 року № 43 «Про зміни в організації виробництва і праці», неповноважності керівника закладу в апеля-ційній скарзі взагалі не наведені, а посилання на порушення судом першої ін-станції норм процесуального права у звязку з долученням до справи доказів відповідача під судового розгляду не є у відповідності з нормою частини тре-тьої статті 303 ЦПК України обовязковою підставою для скасування судового рішення. Крім цього, апелянтка, наголошуючи через вказане на принципі рів-ності сторін у судовому процесі, не наводить фактів обмеження судом її в на-данні доказів у справі протягом всього періоду часу вирішення цього трудового спору.

За встановлених судом обставин, доводи, наведені позивачкою як в самому позові, так і в апеляційній скарзі, не дають підстав визнати, що її вимоги є об-ґрунтованими, законними, такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, вони є правильними, вмоти-вованими та справедливими.

Відповідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Ко-дексом.

Оскаржуване судове рішення від 21 жовтня 2016 року ухвалене з дотриман-ням відповідних положень трудового законодавства України, суд не помилився у визначенні правовідносин, що склалися між сторонами у справі, застосував ті норми матеріального права, що регулюють дані правовідносини, дав повну та обєктивну оцінку показанням допитаних свідків, доводам та доказам сторін, вірно застосував норми ЦПК України. Відповідно до норм статті 212 ЦПК України судове рішення належним чином вмотивоване, тому підстав для задо-волення апеляційної скарги, доводами якої не спростовуються висновки суду першої інстанції, судова колегія не знаходить.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що апеляційний суд відхиляє апеля-ційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись нормами статей 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів апеляційного суду -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2016 року, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошен-ня, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціа-лізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:/підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: