Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/198/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черненко В. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.02.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Черненко В.В.

суддів: Авраменко Т.М., Франко В.А.

за участю секретаря: Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 17.11.2016 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору,-

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30.07.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 22 509,11 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на термін до 30.07.2012 року.

Позивач зазначив, що відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. У порушення умов договору, відповідач зобовязання за договором належним чином не виконав.

Станом на 26.08.2015 року відповідач має заборгованість у розмірі 8217,34 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 2720,15 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 1523,47 долари США, 49,20 долари США заборгованість по комісії за користування кредитом, 3924,52 долари США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, яку просив стягнути із відповідача на користь банку.

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 17.11.2016 року позов задоволено частково.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в звязку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції неправомірно не застосував строк позовної давності, яку відповідач заявляв в суді першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановив, що ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 30.07.2007 року уклали кредитний договір № KGYWU7950002. Згідно договору ( а.с.8,9) ПАТ КБ "Приватбанк" зобовязався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 22509,11 дол. США на термін до 30.07.2012 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № KGYWU7950002 від 30.07.2007 року доданого до позовної заяви ( а.с.4,7) відповідач ОСОБА_2 станом на 26.08.2015 року має заборгованість перед ПАТ КБ "Приватбанк" у сумі 8217,34 дол. США, що за курсом 22.62 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.08.2015 року складає 185876,23 грн.

Відповідно до висновку № 3 судово-економічної експертизи від 09 вересня 2016 року наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_2 перед ПАТ КБ "Приватбанк" не відповідає умовам укладеного сторонами кредитного договору № KGYWU7950002 від 30.07.2007 року та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором. Фактично сума боргу станом на 26.08.2015 року (дата розрахунку до позовної заяви від 23.09.2015) становить 1687,24 дол. США, з них: заборгованість за кредитом 1197,12 дол. США; заборгованість по відсотках 387,15 дол. США; пеня - 102,97 дол. США.

Суд першої інстанції зазначив, що розрахунок заборгованості за кредитним договором №KGYWU7950002 від 30.07.2007 року, наданий банком, не може бути покладено в основу судового рішення, а висновок судово-економічної експертизи від 09 вересня 2016 року №3, як обґрунтований та приймає його в якості належного та допустимого доказу.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що висновок судово-економічної експертизи від 09 вересня 2016 року №3 представниками відповідача в судових засіданнях не спростований , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Проте погодитись з висновками суду першої інстанції в повному обсязі неможливо з наступних підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 215 ЦПК України в рішенні суду повинно бути зазначено на підставі яких доказів та з яких мотивів суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків , показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення заборгованості за кредитним договором.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 30.07.2007 року укладено кредитний договір № KGYWU7950002.

Згідно договору ПАТ КБ "Приватбанк" зобовязався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 22509,11 дол. США на термін до 30.07.2012 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

ОСОБА_2 зі свого боку погодився з умовами договору, підписавши його особисто, заперечень проти них на той час не мав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконував і у звязку з зазначеними обставинами виникла заборгованість, яка станом на 26.08.2015 року, відповідно до розрахунку позивача , становить - 8217,34 дол.США.

Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції в частині заборгованості по кредиту відповідача по справі, визначену відповідно до висновку № 3 судово-економічної експертизи від 09 вересня 2016 року.

В висновках експерта вказано , що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_2 перед ПАТ КБ "Приватбанк" не відповідає умовам укладеного сторонами кредитного договору № KGYWU7950002 від 30.07.2007 року та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором. Фактично сума боргу станом на 26.08.2015 року (дата розрахунку до позовної заяви від 23.09.2015) становить 1687,24 дол. США, з них: заборгованість за кредитом 1197,12 дол. США; заборгованість по відсотках 387,15 дол. США; пеня - 102,97 дол. США.

Проте колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції, в частині стягненні заборгованості за кредитним договором в сумі 1687,24 доларів США, оскільки суд першої інстанції не звернув увагу на строки позовної давності звернення до суду позивача з позовом.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права 06.10.2015 року. Згідно вказаного розрахунку вбачається, що відповідачем останній платіж було здійснено 27.06.2012 року. Строк дії кредитного договору до 30.07.2012 року.

Таким чином , як вбачається з матеріалів справи, позивач мав право звернутись з позовом до суду за захистом своїх порушених прав , після порушень графіку платежів відповідачем, або після закінчення строків виконання основного зобовязання відповідачем. Дата виконання зобовязання в повному обсязі, відповідно до кредитного договору, визначена - 30.07.2012 року.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що позов поданий по сплину терміну звернення до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. (Постанова Верховного суду України від 24.06.2015 року № 6-738цс15).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач подавав до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 107-110).

Суд першої інстанції на зазначені обставини не звернув увагу і не вирішив питання про застосування строків позовної давності при розгляді позову.

Відповідно до п. 4 ст. 309 ЦК України зазначені обставини є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526,530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Приймаючи до уваги встановлені обставини , колегія суддів дійшла висновку, що оскільки кошти за кредитним договором відповідачем в належному розмірі повернуті не були та приймаючи до уваги , що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, то відповідно стягненню на користь позивача підлягають тільки проценти за користування кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що оскільки заборгованість по процентам за невиконання кредитних зобовязань, становить 387.15 дол. США(триста вісімдесят сім доларів 15 центів ) що за курсом 22.62 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.08.2015 року складає 8757, 33 грн. станом на 26.08.2015 року тому відповідно зазначена заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В іншій частині позовних вимог відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності звернення до суду з позовом.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 17.11.2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», заборгованість за договором № KGYWAU79250002 від 30.07.2007 року по процентам за користування кредитом у розмірі 387.15 доларів США(триста вісімдесят сім доларів 15 центів ) що за курсом 22.62 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.08.2015 року складає 8757, 33 грн. ( вісім тисяч сімсот пятдесят сім грн.. 33 коп.) станом на 26.08.2015 року.

В частині позову про стягнення заборгованості по тілу кредиту, комісії та пені відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» понесені судові витрати по справі у розмірі 144,76грн.

Стягнути Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по справі в розмірі 2922, 18 грн.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: