АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/992/17 Номер провадження 22-ц/786/1150/17Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів : Обідіної О.І., Прядкіної О.В.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року

та на додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2

до публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) "Полтавський машинобудівний завод" про стягнення середнього заробітку, посилаючись на те, що з 27 серпня 2002 року він працював у відповідача заливальником металу 3 розряду. Відповідачем під час всього періоду роботи позивача заробітна плата виплачувалася із значними затримками, однак компенсації втрат частки заробітної плати у звязку з затримкою термінів її виплати та індексації заробітної плати не нараховувалася. 17 вересня 2015 року ОСОБА_2 звільнився з ПАТ "Полтавський машинобудівний завод» за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Відповідач на день звільнення ОСОБА_2 не виплатив йому компенсації витрат частки заробітної плати у звязку з затримкою термінів її виплати та індексації заробітної плати.

Посилаючись на вимоги ст. 116, 117 КЗпП України ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на його користь 47634,03 коп. середнього заробітку за затримки розрахунку при звільненні та судові витрати.

16 березня 2017 року від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої він просив суд стягнути з відповідача на його користь 15223,83 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунків із працівником відповідно до ст. 117 КЗпП України та судові витрати (а.с. 29).

Заяву про зменшення розміру суми, яка підлягає стягненню ОСОБА_2 обґрунтовував співмірністю суми, що підлягає стягненню та розміру заробітної плати.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15223,83 грн.

Стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь держави 640 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року доповнено рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із працівником.

Стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_2 3200 гривень витрат на правову допомогу.

З рішенням суду та додатковим рішенням суду не погодився відповідач ПАТ «Полтавський машинобудівний завод», який їх оскаржив, просив скасувати рішення та додаткове рішення; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Вважає, що рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На думку представника позивача рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як передбачено у статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного звільнення.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому розі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем із 27 серпня 2002 року по 17 вересня 2015 року, працюючи заливальником 3 розряду та був звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що виплата індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у сумі 719, 93 грн. була виплачена відповідачу лише 22 листопада 2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

При розгляді спору суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що індексація є частиною заробітної плати працівника та, відповідно, правильно застосував положення статті 117 КЗпП України до спірних правовідносин, стягнувши із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач звернувся в суд із пропуском строків звернення до суду, передбачених статтею 233 КЗпП України є безпідставними виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Конституційний суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року (справа № 1-5/20) у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказав наступне, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

При цьому, Конституційний Суд України у рішенні, зокрема, зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Крім того, Верховним Судом України у справі за № 6-409 цс16 (Постанова від 06 квітня 2016 року), викладена права позиція, у якій Верховний Суд України вказав, що статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Як уже зазначалося виплата індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у сумі 719, 93 грн. була виплачена відповідачу 22 листопада 2016 року, до суду, згідно відмітки пошти на конверті, позивач звернувся 20 лютого 2017 року (до суду, згідно відмітники суду позов надійшов 22 лютого 2017 року).

Відтак, до суду позивач звернувся у строки визначені статтею 233 КЗпП України, а саме в межах тримісячного строку з моменту проведення виплати індексації та компенсації втрати частини заробітної плати.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував принцип співмірності не ставить під сумнів правильність рішення суду першої інстанції.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Вказаний висновок зроблений Верховним Судом України у справі за № 6-259цс17 (Постанова від 13 березня 2017 року) і в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому, як видно із матеріалів справи, спір про належні позивачу індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у сумі 719, 93 грн. відсутній, оскільки відповідач вказані кошти виплатив добровільно, але з порушенням встановлених строків, та відсутнє рішення суду про часткове задоволення вимог позивача про стягнення належних йому виплат.

Крім того, при уточненні позовних вимог позивач зменшив суму позовних вимог із урахуванням принципу співмірності.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Оскільки підстави для скасування рішення суду відсутні, колегія суддів не вбачає підстав для скасування додаткового рішення, при цьому слід звернути уваги, що доводи неправильності визначення розміру судових витрат відповідач не наводить.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: О.І. Обідіна

ОСОБА_4