Ухвала іменем україни
22 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.

КарпенкоС.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, треті особи: Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, Шевченківське районне управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві, про звільнення майна з-під арешту,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та просив: звільнити з-під арешту, накладеного на підставі постанови Управління Служби безпеки України у м. Києві від 15 листопада 2012 року про визнання земельних ділянок речовими доказами та накладення арешту в кримінальній справі № 1592, земельну ділянку загальною площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, яка на праві власності належить ОСОБА_3; звільнити з-під арешту, накладеного на підставі постанови Управління Служби безпеки України у м. Києві від 15 листопада 2012 року про визнання земельних ділянок речовими доказами та накладення арешту в кримінальній справі № 1663, земельну ділянку загальною площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, яка на праві власності належить ОСОБА_3

Вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 квітня 2012 року йому належить земельна ділянка площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Указаними постановами правоохоронного органу на земельну ділянку накладено арешт, проте ОСОБА_3 зазначав, що він не є особою, яка має нести будь-яку відповідальність у цих кримінальних справах.

Також вважав, що на земельну ділянку не можливо було накласти арешт, оскільки вона не відповідає критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України, а санкції ст. ст. 361, 362 КК України не передбачають конфіскацію майна.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року позов задоволено.

Звільнено з-під арешту, накладеного на підставі постанови слідчого управління Служби безпеки України у м. Києві Глиняного О. від 15 листопада 2012 року в межах кримінальної справи № 1592, земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: вул. АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка на праві власності належить ОСОБА_3

Звільнено з-під арешту, накладеного на підставі постанови слідчого Управління Служби безпеки України у м. Києві Єгізарова Р. від 15 листопада 2012 року в межах кримінальної справи № 1663, земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка на праві власності належить ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2016 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не визнаний особою, яка згідно із законом має нести кримінальну відповідальність, а тому підстави для обмеження його права власності відсутні.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в позові, зазначав наступне.

У п. 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз'яснено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому ст. ст. 174, 539 КПК України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Пунктом 2 цієї ж постанови визначено, що у випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

Звертаючись з позовом до суду, позивач обґрунтовував свої вимоги порушенням права вільно користуватися та розпоряджатися власністю, посилаючись при цьому на неправомірний арешт земельної ділянки на підставі постанов Управління Служби безпеки України у м. Києві в кримінальному провадженні.

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на ст. 391 ЦК України, яка установлює право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зі змісту позовних вимог та матеріалів справи вбачається, що спір про право цивільне, що пов'язаний з належністю майна, на який накладено арешт, відсутній, а вимоги позивача пов'язані із правильністю арешту майна.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 14 квітня 2012 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

Постановою Управління Служби безпеки України у м. Києві від 15 листопада 2012 року в кримінальній справі № 1592, що розслідується за фактом втручання в роботу автоматизованої системи ПК «Земельний кадастр», що передбачає відповідальність за ст. 361 КК України, визнано земельні ділянки згідно з додатком речовими доказами у кримінальній справі № 1592 та накладено на них арешт (заборону відчуження).

Відповідно до даних листа ГУ СБУ у м. Києві та Київській області від 04 травня 2016 року № 51/12-5387 кримінальна справа об'єднана зі справою № 1601 в одну, якій присвоєно № 1592, та вона розслідується за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 361, ч. 1 ст. 362, ч. 4 ст. 190 КК України.

Постановою Управління Служби безпеки України у м. Києві від 15 листопада 2012 року в кримінальній справі № 1663, що розслідується за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 362 КК України, визнано земельні ділянки згідно з додатком речовими доказами у кримінальній справі № 1663 та накладено на них арешт (заборону відчуження).

Із матеріалів справи також убачається, що 07 серпня 2012 року Подільським районним судом м. Києва в цивільній справі за позовом заступника прокурора м. Києва в особі Державного агентства земельних ресурсів України до Київської міської ради, ОСОБА_6 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Як роз'яснено у п. 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 КПК України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Крім того, як роз'яснено у п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

У зв'язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред'являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

У разі пред'явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.

Встановивши, що арешт на спірну земельну ділянку було накладено з метою забезпечення можливого цивільного позову щодо відшкодування збитків, завданих державі, та забезпечення можливої конфіскації майна, та враховуючи, що арешт на майно позивача було накладено за правилами КПК України 1960 року (за постановою органу досудового розслідування), колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про те, що справа за указаною скаргою не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки суди на вищевикладені обставини уваги не звернули, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до ст. 340 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Відповідно до ст. 340 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню в касаційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених ст. 205 цього Кодексу.

Як передбачено у п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 333, 340, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2016 року та рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року скасувати, провадження у справі закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова С.О. Карпенко Г.І. Мостова