АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/200/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1580/17Головуючий у 1-й інстанції Сорока К. М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: позивача - ОСОБА_2, представника позивача - адв. Літовченко С.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_4

на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року позивач звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що прокуратурою Полтавської області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000020 за фактом спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень при проведенні примусової госпіталізації до Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. Мальцева, за ознаками злочину, передбаченого ст.365 КК України.

Зазначає, що 11.12.2013 року, під час одночасного допиту позивача та відповідача, який було зафіксовано за допомогою проведення відеозйомки, ОСОБА_4, який на той час був діючим працівником міліції, ображав ОСОБА_2, неодноразово назвав його "параноїком", постійно сперечався з позивачем, принижуючи таким чином його гідність та не надаючи ОСОБА_2 можливості поставити відповідачу запитання, не надаючи відповіді на них, здійснюючи таким чином, моральний та психологічний тиск на позивача.

Вказує, що під час цього допиту, відповідаючи на поставлені позивачем запитання відносно того, яким чином відбувалось фізичне затримання та чи наносилися при цьому позивачу побої та мордування відповідач сказав: "Ти параноїк". Зауважує, що це було висловлено у принизливій, брутальній формі із явним знущанням над ним (ОСОБА_2.), маючи на увазі наявність у позивача вказаної тяжкої психічної хвороби, яка не дозволяє йому правильно сприймати факти, що мають доказове значення для правильного розгляду справи.

При цьому, на думку позивача, відповідачу було достовірно відомо, що, згідно висновків судових експертиз, позивач не хворіє на жодне із психічних захворювань, а також той факт, що поширена ним у такий спосіб недостовірна інформація, що принижує честь та гідність позивача була доведена невизначному колу учасників кримінального процесу по кримінальною провадженню №0000020. З огляду на вищевикладене, вважає, що інформація, що була поширена відповідачем абсолютно не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача, зокрема, ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоди діловій репутації та морально-етичним якостям позивача.

Враховуючи, що негативна інформація щодо позивача, висловлена відповідачем, має характер наклепу (тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить іншу особу), то така інформація, на думку позивача, не є оціночним судженням, а отже, підлягає спростуванню.

У зв'язку з неправомірним поширенням відповідачем широкому колу осіб недостовірної негативної інформації відносно позивача, останній знаходився у стані постійного нервового напруження та стресу, внаслідок чого у нього різко знизилась працездатність, що, в свою чергу, негативно вплинуло на його життя, а також стало причиною порушення функції сну.

На підставі наведеного позивач прохав: визнати недостовірною інформацію відносно ОСОБА_2, поширену ОСОБА_4 у протоколі одночасного допиту ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 11.12.2013 року по кримінальному провадженню №0000020, досудове розслідування якого проводить прокуратура Полтавської області, а саме: про начебто наявність у нього тяжкої психічної хвороби - параної; зобов'язати ОСОБА_4 не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану в попередньому пункті, шляхом направлення до прокуратури Полтавської області офіційного листа для приєднання до матеріалів кримінального провадження №0000020, із зазначенням у ньому такого тексту: "Я, ОСОБА_4, спростовую свідомо та умисно поширену мною 11 грудня 2013 року під час проведення в приміщенні прокуратури Полтавської області одночасного допиту між мною та ОСОБА_2 недостовірну інформацію про наявність у ОСОБА_2 тяжкої психічної хвороби "Параної". У дійсності у ОСОБА_2 відсутні будь-які психічні хвороби, що було підтверджено шляхом проведення відповідних судових експертиз, та ним вірно сприймаються всі факти, що мають доказове значення у справі"; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 22000,00 грн. моральної шкоди, вирішити питання судових витрат.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недостовірною інформацію відносно ОСОБА_2, поширену ОСОБА_4 у протоколі одночасного допиту ОСОБА_2, поширену ОСОБА_4 від 11.12.2013 року по кримінальному провадженню №0000020, досудове розслідування якого проводить Прокуратура Полтавської області, а саме: про начебто наявність у ОСОБА_2 тяжкої психічної хвороби - параної.

Зобов'язано ОСОБА_4 не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану в попередньому пункті, шляхом направлення до прокуратури Полтавської області офіційного листа для приєднання до матеріалів кримінального провадження № 0000020, із зазначенням у ньому такого тексту: «Я, ОСОБА_4, спростовую свідомо та умисно поширену ним 11 грудня 2013 року під час проведення в приміщенні прокуратури Полтавської області одночасного допиту між мною та ОСОБА_2 недостовірну інформацію про наявність у ОСОБА_2 тяжкої психічної хвороби «Параної». У дійсності у ОСОБА_2 відсутні будь-які психічні хвороби, що було підтверджено шляхом проведення відповідних судових експертиз та ним вірно сприймаються всі факти, що мають доказове значення у справі».

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 10000,00 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 114,70 грн. та на користь держави 114,70 грн. (а.с.49-54).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03.05.2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.10.2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди, залишено без задоволення (а.с.78-79).

З цим рішенням не погодився відповідач, який, посилаючись на порушення та неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення районного суду.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що місцевим судом не було дотримано вимог закону щодо повідомлення відповідача про судовий розгляд, у зв'язку з чим він був позбавлений можливості надати до суду свої заперечення чи докази щодо предмету спору.

Вказує, що твердження в рішенні суду про начебто обізнаність відповідача про те, що позивач не хворіє на жодне психіатричне захворювання, є, на його думку, не доведеним. Зауважує, що спірна інформація не була розповсюджена широко у суспільстві, як зазначено в рішенні суду, адже події відбувалися в рамках кримінального провадження, що захищаються таємницею слідства, а тому і не могли вплинути на суспільне життя та ставлення громади до ОСОБА_2, щоб зганьбити його честь, гідність, а також завдати шкоди його діловій репутації та морально-етичним якостям позивача та занурити його у стан постійного нервового напруження та стресу.

Окрім того, вважає, що місцевим судом не було досліджено доказів, які обґрунтовують заявлений ОСОБА_2 розмір моральної шкоди - 22000,00 грн. та не надано в оскаржуваному рішенні обґрунтування розміру стягнутого відшкодування в розмірі 10000,00 грн. Зауважує, що позивач в позовній заяві не зазначив, у чому саме полягають його моральні страждання, їх глибина та тривалість, не надано жодних доказів порушення сну тощо. Окрім того, вказує, що не надано жодного розрахунку та пояснень саме такого розміру відшкодування, який, на думку відповідача, є необґрунтованим та безпідставним.

Також зазначає, що про захворювання ОСОБА_2 йому стало відомо в ході виконання його службових обов'язків працівника міліції у березні 2003 року при примусовому поміщенні його до лікувального закладу. При цьому про скасування висновків лікарів, які ставили йому діагноз 08.03.2003 року: «патохарактерологічний розвиток (психогенно обумовлений) по епілептоїдно-нестійкому типу, стан субкомпенсації», він не знав та не міг знати до ухвалення Апеляційним судом Полтавської області рішення по цивільній справі №2-9/11 від 21.01.2014 року, оскільки від не являвся стороною провадження, адже на той час він (ОСОБА_4.) вже не працював у міліції.

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу не визнали та прохали її відхилити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що прокуратурою Полтавської області проводилось досудове розслідування кримінального провадження №0000020 за фактом спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень при проведенні примусової госпіталізації до Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. Мальцева, за ознаками злочину, передбаченого ст.365 КК України (а.с.35-38).

Досудове розслідування вказаного кримінального провадження проводилось старшими слідчими прокуратури Полтавської області ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Згідно Протоколу одночасного допиту осіб від 11 грудня 2013 року, складеного в межах даного кримінального провадження, ОСОБА_2 був викликаний до слідчих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 для проведення одночасного допиту з особами, які проводили 07.03.2003 року незаконну примусову із застосуванням надмірної сили госпіталізацію позивача до Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. Мальцева. Зокрема, 11.12.2013 року проводився одночасний допит між ОСОБА_2 (потерпілий) та ОСОБА_4 (свідок), фіксація якого здійснювалась за допомогою проведення відеозйомки.

Окрім того, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.02.2002 року скаргу ОСОБА_2 на неправомірні дії посадових осіб - лікаря - психіатра Полтавської ЦРЛ, головного лікаря Полтавської ЦРЛ та начальника Полтавського обласного управління охорони здоров'я, задоволено.

Визнано дії лікаря-психіатра Полтавської ЦРЛ ОСОБА_7 та головного лікаря цієї ж лікарні ОСОБА_8 з приводу визначення лікарняного діагнозу ОСОБА_2 згідно направленої відповіді на адресу Полтавського районного суду 18.08.2001 року за №649, незаконними.

Зобов'язано начальника управління охорони здоров'я Полтавської ОДА скасувати висновки, викладені в листі на ім'я ОСОБА_2 30.07.2001 року №2809 (а.с.41-42).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21.01.2014 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 серпня 2012 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні імені О.Ф. Мальцева про визнання дій неправомірними, скасовано та ухвалено нове рішення по суті позовних вимог.

Позов ОСОБА_2 до Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні імені О.Ф. Мальцева про визнання дій неправомірними, задоволено.

Визнано дії лікарів Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні імені О.Ф. Мальцева при поміщенні ОСОБА_2 до даного закладу 07.03.2003 року та встановлення 08.03.2003 року йому діагнозу патохарактерологічний (психогеннообумовлений) розлад особистості по епілоптоїдно-нестійкому типу в стадії субкомпенсації, неправомірними.

Визнано дії лікарів Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні імені О.Ф. Мальцева по встановленню ОСОБА_2 діагнозу, неіснуючого в Міжнародній класифікації хвороб 10 перегляду, неправомірними.

Визнано дії лікарів Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні імені О.Ф. Мальцева при встановленні ОСОБА_2 консультативного нагляду, неправомірними.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 23.08.2012 року, залишено без змін.

Стягнуто з Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні імені О.Ф. Мальцева на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 41,50 грн. (а.с.43-45).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки матеріалами справи встановлено, що поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності, то наявні підстави для визнання її недостовірною та зобов'язання ОСОБА_4 її спростувати у визначений спосіб. При цьому, враховуючи ступінь моральних страждань позивача, місцевий суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 10000,00 грн. моральної шкоди.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічну норму містить ст.60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.212 ЦПК України. суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Аналогічні положення є й у міжнародних актах з прав людини. Нормами ЦК України кожному гарантується право на повагу до його гідності та честі (ч.1 ст. 297 ЦК України), гідність і честь є недоторканними (ч.2 ст. 297 ЦК України).

У разі порушення права фізичної особи на честь і гідність вона вправі звернутися до суду з відповідним позовом про захист її гідності та честі (ч.3 ст.297 ЦК України).

При цьому статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань .

З п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1 вбачається, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

В пункті 4 даної Постанови зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Окрім того, відповідно до статей 94, 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. (п.п. 5-6 даної Постанови)

З матеріалів справи, зокрема, з відеозапису одночасного допиту позивача та відповідача, що мало місце 11.12.2013 року, вбачається, що, під час проведення вказаної слідчої дії ОСОБА_4, який на той час був діючим працівником міліції, ображав позивача, неодноразово називав його "Параноїком", постійно сперечався з позивачем, принижуючи таким чином його гідність та не надаючи позивачу можливості поставити відповідачу запитання, не надаючи відповіді на них, здійснюючи таким чином на позивача моральний та психологічний тиск. Так, відповідаючи на поставлені позивачем запитання відносно того, яким чином відбувалось фізичне затримання та чи наносились при цьому позивачу побої та мордування відповідач сказав: "Ти параноїк", та висловив це у принизливій, брутальній формі із явним знущанням над позивачем, маючи на увазі наявність у позивача вказаної тяжкої психічної хвороби, яка не дозволяє йому правильно сприймати факти, що мають доказове значення для правильного розгляду справи.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідачем, серед учасників досудового розслідування кримінального провадження №0000020, та подальшого судового розгляду даного кримінального провадження, в брутальній та принизливій формі було поширено про ОСОБА_2 недостовірну інформацію, а саме що позивач являється психічно хворою людиною - "Параноїком", з метою формування у учасників кримінального процесу хибної та негативної думки про стан психічного здоров'я позивача, маючи на меті принизити перед даними особами його ділові якості, а також честь та гідність позивача.

Способом захисту честі, гідності та ділової репутації фізичної особи є спростування відомостей, які її порочать.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що поширена ОСОБА_4 недостовірна інформація щодо ОСОБА_2 порушує його особисті немайнові права, зокрема, ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоди діловій репутації та морально-етичним якостям, місцевий суд прийшов до вірного висновку щодо її спростування у визначений спосіб.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не був обізнаний про те, що позивач не хворіє на жодне психіатричне захворювання до ухвалення Апеляційним судом Полтавської області рішення по цивільній справі №2-9/11 від 21.01.2014 року, оскільки він не є стороною провадження, адже на той час ОСОБА_4 вже не працював в міліції, не заслуговують на увагу, оскільки ще рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06.02.2002 року по справі за скаргою ОСОБА_2 на неправомірні дії посадових осіб - лікаря - психіатра Полтавської ЦРЛ, головного лікаря Полтавської ЦРЛ та начальника Полтавського обласного управління охорони здоров'я, було встановлено: «що в 2001 році ОСОБА_2 оглядався медиками Полтавської ЦРЛ, які констатували той факт, що він здоровий і такий висновок направлявся для приєднання до матеріалів кримінальної справи, яка порушена судом Полтавського району відносно ОСОБА_2.» (а.с.41, на звороті). Копія даного рішення знаходиться у матеріалах справи та була надіслана прокуратурою Полтавської області, а тому про дане рішення та про відсутність у ОСОБА_2 психічного захворювання, ОСОБА_4 міг знати, як учасник кримінального провадження № 0000020, порушеного слідчими прокуратури Полтавської області (а.с.41-42,46).

Окрім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що про захворювання ОСОБА_2 відповідачу стало відомо в ході виконання його службових обов'язків працівника міліції у березні 2003 року при примусовому поміщенні позивача у лікувальний заклад, суду не надано.

Твердження в апеляційній скарзі стосовного того, що спірна інформація не була розповсюджена широко у суспільстві, як зазначено в рішенні суду, адже події відбувались в рамках кримінального провадження, що захищаються таємницею слідства, а тому і не могли вплинути на суспільне життя та ставлення громади до ОСОБА_2, щоб зганьбити його честь, гідність, а також завдати шкоди його діловій репутації та морально-етичним якостям позивача та занурити його у стан постійного нервового напруження та стресу, є необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Як зазначено вище, відповідачем була поширена недостовірна інформація щодо наявності у позивача психічного захворювання серед учасників досудового розслідування кримінального провадження №0000020, якими є працівники прокуратури Полтавської області, та, в подальшому, серед суддів та всіх учасників судового процесу, що не можна назвати обмеженим колом осіб. При цьому вказана інформація несе характер умисного формування відповідачем в учасників кримінального процесу хибної і негативної думки про стан психічного здоров'я позивача, а тому вона безсумнівно підлягає спростуванню. При цьому визначений позивачем спосіб такого спростування відповідає способу поширення недостовірної інформації, а саме зобов'язання ОСОБА_4 направити до прокуратури Полтавської області офіційного листа для приєднання до матеріалів кримінального провадження №0000020, із зазначенням у ньому відповідного тексту.

За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна (немайнова) шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно роз'яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Головною умовою покладення на особу обов'язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.

Згідно п.5 постанови від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до пп.3-5 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу було дійсно заподіяно моральної шкоди, яка полягала в поширенні стосовно нього недостовірної інформації про ніби-то наявність у ОСОБА_2 тяжкого психічного захворювання серед учасників кримінального провадження № 0000020 з метою формування у них хибної і негативної думки про стан психічного здоров'я позивача, що б могло вплинути на хід даного кримінального розслідування, в якому потерпілим є ОСОБА_2, через сумніви в можливості останнього об'єктивно сприймати дійсність.

При цьому, колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., яка присуджена до сплати ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 за рішенням місцевого суду, оскільки вона визначена з урахуванням тривалості, характеру та обсягу психічних і душевних страждань завданих позивачу, та відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Твердження в апеляційній скарзі стосовно того, що судом не обґрунтовано розміру моральної шкоди, в оскаржуваному рішенні не зазначено у чому саме полягають моральні страждання позивача, їх глибина та тривалість, не надано жодних доказів порушення сну тощо, колегією суддів до уваги не приймаються, враховуючи наявність встановленого факту вчинення протиправних дій відповідачем щодо поширення ним недостовірної інформації про ОСОБА_2, внаслідок чого було порушено особисті немайнові права позивача, зокрема, принижено його честь, гідність, та завдано шкоди діловій репутації. При цьому, за наявності причинного-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, місцевим судом, з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості, на підставі повного та об'єктивного дослідження наявних у матеріалах справи доказів, було визначено розмір моральної шкоди в сумі - 10000,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоді із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - відхилити

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 жовтня 2014 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун