АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи № 758/7137/17 Головуючий у 1-й інстанції - Васильченко О.В. Апеляційне провадження № 22-ц/796/7909/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Голунько Л.І. про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорту громадянина України для виїзду за кордон за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_4, на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Голунько Л.І. звернувся до суду з поданням, в якому просить постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 до виконання ним зобов'язань на підставі виконавчого листа № 756/15685/14-ц, виданого Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за сплаті аліментів у сумі 427 900 грн.

Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у відділі знаходиться виконавчий лист № 756/15685/14-ц, виданий Оболонським районним судом м. Києва, який боржник не виконує та ухиляється від його виконання.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року у задоволенні подання відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник стягувача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про задоволення подання.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні подання, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів які вказують на свідоме ухилення боржника від виконання рішення суду про стягнення заборгованості зі сплати аліментів.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення судді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходи із відсутності доказів того, що боржник ухиляється від виконання виконавчого листа.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 п. 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Відповідно до норм ЦПК України та Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» (ст. 6 вказаного Закону) одним із заходів забезпечення виконання рішення може бути тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого, причому таке обмеження можливо на підставі судового рішення за поданням державного виконавця лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням.

Згідно із ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене у частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Судом встановлено, що 22.02.2017 року Оболонський районний суд м. Києва видав виконавчий лист № 756/15685/14-ц, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості зі сплати аліментів на утримання малолітніх дітей у розмірі 427900 грн.

Постановою ДВ Шевченківського районного ВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві Сімерецької В.С. від 28.02.2017р. було відкрито виконавче провадження ВП № 53491681 за виконавчим листом № 756/15685/14-ц.

Постановою про арешт майна боржника від 28.02.2017р. в межах суми заборгованості та з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження тощо майно ОСОБА_2 у розмірі 470921,62 коп. було арештовано.

20.03.2017р. винесено Постанову про розшук майна боржника, а саме 5 автомобілів, в межах ВП № 53491681.

Постановою про передачу виконавчого провадження вказане виконавче провадження ВП № 53491681 з Шевченківського було передане Подільському районному Відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що було відповідно прийняте Постановою від 07.04.2017р.

Згідно платіжного доручення № 4387 від 25.04.2017р. боржником ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було перераховано грошові кошти в розмірі 18000 грн. 00 коп. в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 756/15685/14-ц.

Постановою від 24.04.2017р. накладено арешт на майно боржника, а саме автомобіль марки Mitsubishi L 200.

Звертаючись до суду з поданням державний виконавець вказував, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, проте жодного доказу такого ухилення суду не надав.

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-ХІV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

На переконання колегії суддів, особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв 'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону № 606-ХІV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Звертаючись до суду з поданням державний виконавець будь-яких зазначених вище доказів про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року обов'язків у виконавчому провадженні не надано, а тому останнім не доведено ухилення боржника від виконання зазначеного судового рішення.

Таким чином, у суду першої інстанції, за наявних у справі доказів, були відсутні підстави для висновку про ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, а відтак й були відсутні законні підстави для задоволення подання щодо обмеження боржника у праві виїзду за межі України без вилученням паспортного документа.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 у період з жовтня 2016 року по травень 2017 року неодноразово перетинав кордон України, вартість цих подорожей становить 203 000 грн, проте заборгованість зі сплати аліментів не сплачує, що є підставою для задоволення подання є безпідставними, оскільки сам факт наявності у боржника закордонного паспорта, неодноразовий перетин ним кордону не свідчить про ухилення від виконання рішення суду та про наміри ОСОБА_2 залишити Україну з метою ухилення від виконання рішення суду.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

З матеріалів виконавчого провадження не вбачається факт ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення суду, боржник не вчиняв умисні дії, які унеможливлюють виконання рішення, в матеріалах справи немає доказів на підтвердження надання ОСОБА_2 недостовірних відомостей про свої доходи та майно. Дані обставини також не були доведені державним виконавцем і у поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Отже, матеріали справи не містять доказів, які давали б підстави вважати про ухилення боржника від виконання рішення суду.

Крім того, подання не містить посилання на мету такого обмеження і яким чином таке обмеження сприятиме погашенню боргу.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи з моменту відкриття виконавчого провадження - 28.02.2017 року по момент звернення до суду державного виконавця з подання - 29.05.2017 року, ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості сплачено 18 000 грн., відтак вбачається факт часткового виконання божником своїх зобов'язань.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують викладених в ухвалі висновків.

Всі інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, а тому відповідно до ст. 312 ЦПК України, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу.

Стаття 324 ЦПК України містить норму, яка визначає перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку.

Оскарження ухвал апеляційного суду щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у цій статті, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 305, 307, 312 п. 1, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_4,відхилити.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: