ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/98/17
Провадження № 2/210/820/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"17" лютого 2017 р. м. Кривий Ріг
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого-судді Ступак С.В.,
при секретарі судового засідання: Драгуновій Я.М.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради м. Кривого Рогу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради м. Кривого Рогу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позов мотивований тим, що позивач є власником житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1, в якому зареєстрований відповідач. Вказуючи, що відповідач є його колишньою дружиною, фактично не проживає в вказаній квартирі з 2013 року, інтересу до житла не проявляє, не здійснює витрат на його утримання, у добровільному порядку не бажає знятися із реєстрації, просив визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився від його представника за довіреністю ОСОБА_4 через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, також в заяві представник позивача зазначила, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити, а справу розглядати за їх відсутності.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином . через оголошення про виклик до суду у газеті «Вісті Придніпровя» № 3 (1802) від 19.01.2017 року, заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи у його відсутність не надав, поважності причин неявки суду не повідомив, позов не оспорив.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.
У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивач а та відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла.
Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим.
Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.317, ч.1 ст.319 ЦК України зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном і власник реалізовує це право на власний розсуд.
Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Вказані положення цілком узгоджуються із вимогами ст.150 ЖК УРСР та ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Аналіз наведених вище норм цивільного і житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення осіб, які порушують його право власності, права користування житловим приміщенням.
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За змістом ст.ст.64, 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири, яка розташований в АДРЕСА_2 відповідно до Договору дарування квартири від 02.07.2012 року серії ВРС № 625111 зареєстровано в реєстрі за номером 2167 (а.с. 4-5).
Відповідно до Довідки № 34 з Криворізької обєднаної міської довідково-інформаційної служби, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 (а.с.8)
Однак, як вбачається з ОСОБА_4 від 26.12.2016 року за адресою: АДРЕСА_4, громадянка ОСОБА_3, з 2014 року по день складання акту не проживає за вказаною адресою. (а.с.10)
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Судом встановлено, що відповідач після розірвання шлюбу фактично не проживає за вищевказаною адресою.

Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач втратила інтерес до житла, в якому зареєстроване її місце проживання, оскільки понад 3 роки у ньому фактично не проживає.

Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин її відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Як роз'яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами та доповненнями, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності: перебування у відрядженні у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо, суд може продовжити пропущений строк.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК).

При цьому суд наголошує на те, що відповідно до роз'яснень, що містяться у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справа про захист право власності та інших речових прав» в якому зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

У розумінні п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 07 листопада 2002 року).

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п.1 ст.8, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Термін «житло», в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати.

За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житлом житловим приміщенням, що розташований в АДРЕСА_1, у зв'язку з відсутністю без поважних причин понад один рік.

Крім того, згідно п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача в користь позивача слід стягнути 551 гривню 20 копійок сплаченого нею судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 197, 209, 213-215, 218 ЦПК України, ст.ст.64, 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст.16,317, 319, 391, 405 ЦК України та п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради м. Кривого Рогу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Соборності, будинок номер 46, квартира номер 45.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок сплаченого судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до ст.ст. 231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та вразі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: С. В. Ступак