Єдиний унікальний номер 243/8375/15-ц Номер провадження 22-ц/775/196/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді: Будулуци М.С.

суддів: Канурної О.Д., Санікової О.С.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», третя особа - Повне товариство «Ломбард Віра» ОСОБА_2 і Компанія» про відшкодування майнової шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк», ПАТ «АК ПІБ», Банк), третя особа - Повне товариство «Ломбард Віра» ОСОБА_2 і Компанія» (далі - ПТ «Ломбард Віра» ОСОБА_2 і Компанія», Ломбард) про відшкодування майнової шкоди - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивач ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежну оцінку доказів, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що на порушення вимог ст. 212 ЦПК України, суд неправильно оцінив надані нею докази та безпідставно відмовив в задоволенні позову про відшкодування вартості майна в розмірі 23 136 974 грн. 38 коп. і грошових коштів в сумі 200 000 доларів США (в еквіваленті 5 330 000 грн.), що знаходились в орендованих індивідуальних сейфах ПАТ «Промінвестбанк» та, на її думку, втрачені внаслідок безпідставної відмови в доступі до сейфів 18, 21 та 22 липня 2014 року.

Позивач не згодна з висновком суду першої інстанції стосовно недоведеності позивачем наявності та розміру збитків, оскільки останнє підтверджується наявними у справі доказами: договорами на користування індивідуальними сейфами, договорами на зберігання майна, що укладені нею з третьою особою - Ломбардом, акти приймання-передачі майна від Ломбарду, інвентаризаційними описами останнього, висновком Харківського НДІІСЕ ім. М.С. Бокаріуса, договорами надання фінансових кредитів та надання фінансового траншу, довідкою Банку про отримання ОСОБА_2 грошових коштів, що в сукупності підтверджують наявність і кількість грошей та матеріальних цінностей, переданих на зберігання до Банку.

Позивач також вважала, що висновки суду щодо недоведеності позивачем факту порушення Банком конкретних зобовязань стосовно заборони доступу до індивідуального сейфу є помилковими, оскільки Банк порушив умови договору та незаконно відмовив їй в доступі до них 18, 21 та 22 липня 2014 року, що підтверджується актом від 22 липня 2014 року, який підписаний позивачем та посадовими особами ПАТ «Промінвестбанк». Свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що 18 та 21 липня 2014 року Горлівське відділення Банку працювало.

Також ОСОБА_1 зазначила, що посилання суду на розпорядження Голови правління ПАТ «Промінвестбанк» від 21 липня 2014 року № 395-р, яким призупинена діяльність Банку з 21 липня 2014 року до окремого розпорядження, є хибним, оскільки, по-перше, вказане розпорядження діяло з 21 липня 2014 року, а вона звернулась до відділення Банку з проханням допустити її до орендованих сейфів 18, 21 та 22 липня 2014 року, тобто до початку дії цього розпорядження, а по-друге, вказане розпорядження всупереч вимог постанови Національного Банку України (далі - НБУ) від 16 вересня 2004 року № 444 не погоджувалось з НБУ.

Суд дійшов помилкового висновку і про те, що вона не мала право на звернення до суду про відшкодування Банком майна, яке їй було передано на зберігання Ломбардом, оскільки не є власником цього майна. Вважає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 773 ЦК України, вона, як наймодавець, правомірно звернулась до суду з позовом про відшкодування завданих їй збитків.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не зявилася, в письмовій заяві від 01 березня 2017 року просила розглянути справу без її участі (т.8 а.с. 54). Наступну заяву позивача про відкладення розгляду справи для надання в майбутньому додаткових доказів відносно укладення нею договору з Ломбардом про зберігання майна, надану та підтриману в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4, апеляційний суд розглянув та в задоволенні заяви відмовив.

Представник ПАТ «Промінвестбанк» ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, вважав їх безпідставними, просив відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Представник третьої особи - ПТ «Ломбард Віра» ОСОБА_2 і Компанія» ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не зявився, але про час та місце розгляду справи повідомлений судовою повісткою та надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (т. 8 а.с. 55).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга позивача задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги або заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та врахувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

За приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

За правилами ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням положень цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За правилами ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих невиконанням зобовязання, доказується кредитором.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 завернулась до суду з вказаним позовом, який в наступному доповнила і уточнила, зазначивши, що 30 вересня 2013 року між нею та ПАТ «Промінвестбанк» було укладено договір № 0122/073 на користування індивідуальним сейфом № 27 на строк з 30 вересня 2913 року до 29 жовтня 2013 року, який було пролонговано сторонами до 05 серпня 2014 року, та в ньому вона зберігала належні їй та її родині коштовності загальною вартістю 3 957 273 грн. та грошові кошти в сумі 200 000 доларів США, що становило 4 000 964 грн.

За актом прийому-передачі майна від 12 травня 2014 року від ПТ «Ломбард Віра» ОСОБА_2 і компанія» вона отримала на зберігання майно на загальну суму 4 725 858 грн. 03 коп., вартість якого через подорожчання склала 17 639 015 грн.33 коп.

Вказала, що за умовами договорів зберігання від 12 та 13 травня 2014 року,укладеним між нею та ПТ «Ломбард Віра» ОСОБА_2 і компанія», вона зобовязана була зберігати передане майно та вживати заходів для забезпечення збереження майна, дбати про майно як про своє власне, а також повернути майно в тому ж стані і кількості, в якому воно було передано на зберігання. За умовами п. 3.1.6 договору вона несе повну відповідальність за втрату або пошкодження майна.

Майно, яке передавалось їй на зберігання, було поміщено нею в індивідуальні сейфи № 8, № 54, № 110 в депозитному сховищі Банку, згідно договорів на користування індивідуальними сейфами, укладеними з відповідачем, відповідно, 12 травня 2014 року № 0182/073, 13 травня 2014 року № 0183/073 та 03 липня 2014 року № 0194/073.

За умовами договорів на користування індивідуальними сейфами вона мала право використовувати сейфи протягом визначеного строку для зберігання дорогоцінних металів, грошових коштів, цінних паперів та інших речей.

Вона мала вільний доступ до орендованих нею індивідуальних сейфів, однак з 18 липня 2014 року їй було відмовлено в доступі до сейфів, що підтверджено відповідним актом від 22 липня 2014 року, яким зафіксовано, що вона намагалась потрапити до депозитного сховища 18, 21 та 22 липня 2014 року. Оскільки на той час в м. Горлівка знаходились незаконні військові формування, які створювали небезпеку для життя і здоровя її родини, їй довелося виїхати за межі м. Горлівки Донецької області та звернулась до відповідача з листом-претензією від 23 січня 2015 року, якою їй відмовлено у вимозі.

Вважала незаконними дії Банка, який не допустив її до сейфів 18, 21 та 22 липня 2014 року та в результаті невиконання ПАТ «Промінвестбанк» умов договорів на користування індивідуальними сейфами і неприйняття заходів щодо збереження майна, яке знаходилось в сейфах № 27, № 8, № 54 та № 110, вона втратила власне майно та майно, що було передано їй на підставі договорів зберігання від 12 13 травня 2014 року.

Посилаючись на вимоги умов договорів, ст.ст. 509, 610, 611, 623 ЦК України, норми Закону України «Про захист права споживачів», просила суд стягнути з відповідача завдані збитки в сумі 25 597 252 грн. 23 коп. Від стягнення моральної шкоди відмовилась (т. 1 а.с. 1-5, т. 2 а.с. 103-107).

Ухвалою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада 2016 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди та провадження в справі в цій частині закрито (т. 2 а.с. 172).

14 грудня 2016 року позивач змінила позовні вимоги в частині розміру завданої майнової шкоди та з урахуванням висновку товарознавчої експертизи просила стягнути з ПАТ «АК ПІБ» майнову шкоду у розмірі 28 356 974 грн. 38 коп. (т. 7 а.с. 41).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Судом встановлено, що між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем - Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на протязі 2013 2014 р.р. укладені наступні договори.

1) Так, предметом договору № 0122/073 (договір № 1) на користування індивідуальним сейфом від 30 вересня 2013 року є надання позивачу в оренду відповідачем індивідуального сейфу № 27. Строк дії цього договору з урахуванням договору про внесення змін від 07 липня 2014 року продовжено до 05 серпня 2014 року включно (т. 1 а. с. 8, 9);

2) Предметом договору № 0194/073 (договір № 2) на користування індивідуальним сейфом від 03 липня 2014 року є надання позивачу в оренду відповідачем індивідуального сейфу № 110 на строк до 02 серпня 2014 року включно (т. 1 а. с. 15);

3) Предметом договору № 0182/073 (договір № 3) на користування індивідуальним сейфом від 12 травня 2014 року є надання позивачу в оренду відповідачем індивідуального сейфу № 8. Строк дії договору № 3 (з урахуванням договору про внесення змін від 12 червня 2014 року та 12 липня 2014 року до договору № 3) продовжено до 10 серпня 2014 року включно (т. 2 а.с. 1, 2, 3);

4) Предметом договору № 0183/073 (договір № 4) на користування індивідуальним сейфом від 13 травня 2014 року є оренда позивачем індивідуального сейфу № 54 у відповідача. Строк дії договору № 4 з урахуванням договору про внесення змін від 13 червня 2014 року та 13 липня 2014 року до договору № 4 продовжено до 10 серпня 2014 року включно (т. 2 а.с. 4, 5, 6).

Згідно розділу 7 договорів №№ 1 - 4, договір становить правочин, зміст якого викладений в декількох документах, включаючи цей договір та Загальні умови надання банківських та фінансових послуг фізичним особам, затвердженим рішенням Правління банку № 213 від 17 липня 2013 року з усіма наступними змінами та доповненнями.

Відповідно до ст. 633 ЦК України, Загальні Умови надання банківських, фінансових та інших послуг фізичним особам є публічним договором.

Зазначені Загальні Умови надання банківських, фінансових та інших послуг фізичним особам, розміщені на Офіційному сайті Банку за адресою: http://www.pib.ua та є пропозицією Банку, відповідно до якої Банк бере на себе зобовязання перед фізичними особами, які приймають (акцептують) цю пропозицію, надавати Послуги в порядку та на умовах, передбачених Договором комплексного обслуговування за Тарифами, які встановлені Банком та оприлюднені.

У п. 1.3 додатку № 4 до Загальних умов «Загальні умови надання фізичним особам в оренду індивідуальних сейфів для зберігання цінностей та документів» зазначено, що договір оренди індивідуального сейфу визначає права, обовязки та відповідальність сторін.

В п. 3.5 додатку № 4 до Загальних умов «Загальні умови надання фізичним особам в оренду індивідуальних сейфів для зберігання цінностей та документів» вказано, що наймачеві (в даному конкретному випадку наймач це позивач) для роботи з вмістом свого індивідуального сейфа надається окрема кімната (кабіна). Враховуючи конфіденційність вкладення цінностей, працівник депозитного сховища не повинен бути присутній при операціях наймача з цінностями.

Отже, відповідач, приймаючи та затверджуючи вищевказані правила та умови, гарантує наймачам недоторканність їх права на таємницю вмісту індивідуального сейфу, встановлюючи при цьому певні обмеження щодо заборони на зберігання в індивідуальному сейфі речей, які можуть спричинити пожежу або іншу шкоду, а також речей, зберігання яких прямо заборонено чинним законодавством України (п. 1.5, 1.6 Додатку 4).

Згідно п. 5.2 договорів 1 4, відповідач не несе відповідальності за вміст індивідуального сейфу наймача, а також по зобовязаннях наймача перед третіми особами.

За умовами укладеного між сторонами по справі правочину, Банк не приймав від позивача документи та цінності на зберігання за описом.

Відповідно до ч. 1 ст. 971 ЦК України, до договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за зміст сейфа застосовується положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).

Суд встановив та дійшов висновку, що відповідач не знав та не міг знати про те, що конкретно зберігається в індивідуальних сейфах, оренда яких є предметами договорів 1 4.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ті речі, перелік яких наведено позивачем в позовній заяві, містились в зазначених сейфах, а договори зберігання, укладені з третьою особою, акти приймання-передачі, підписані позивачем і третьою особою та інвентаризаційні описи не доказують того, що саме ці речі і в цій кількості знаходились в сейфах.

При цьому, суд першої інстанції зазначив наступне.

По-перше, зміст сейфу був відомий тільки наймачу (позивачу) та суду не було надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що саме ті речі, перелік яких навів позивач в позовній заяві, містилися в зазначених сейфах. Договори зберігання, що укладені з третьою особою, акти приймання-передачі, підписані позивачем та третьою особою, інвентаризаційні описи не доказують того, що саме ці речі і саме в цій кількості знаходилися в сейфах.

По-друге, надані позивачем інвентаризаційні описи та договори зберігання, висновок товарознавчої експертизи не дають підстав для безсумнівних висновків про те, що у подальшому майно було покладено та зберігалося саме у індивідуальних банківських сейфах. Доказування ж не може ґрунтуватися на припущеннях.

По-третє, позивач, вимагаючи відшкодування збитків від відповідача, не довів, зокрема, факт порушення відповідачем конкретного зобов'язання, наявність та розмір збитків, причинний зв'язок між порушенням зобовязанням та спричиненням збитків.

У відповідності до ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих невиконанням зобовязання, доказується кредитором.

В - четверте, суд дійшов висновку, що до позивача не перейшло право власності на майно, зазначене в інвентаризаційних описах та договорах про надання фінансового кредиту, тобто, власниками майна, зазначеного в інвентаризаційних описах, є заставодавці (власники) за відповідними договорами щодо здійснення ломбардної операції, що підтверджено відповідними додатками до договорів (т.т. 3, 4, 5, 6). Посилання ж позивача та його представника на те, що позивач як поклажодавець на підставі ч. 1 ст. 951 ЦК має право на відшкодування завданих збитків, є помилковими, оскільки між позивачем та відповідачем не укладався договір зберігання, передбачений ст. 936 ЦК, згідно якого в разі завдання збитків поклажодавцеві останній має право на відшкодування їх зберігачем (ст. 951 ЦК).

Як встановлено судом, між сторонами по даній справі укладено договори про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, без відповідальності банку за вміст сейфа. Тому, відповідно до ст. 971 ЦК України, до таких відносин застосовуються положення Цивільного Кодексу про майновий найм (оренду), що не заперечував позивач.

Що ж стосується не допуску позивача 18, 21 та 22 липня 2014 року до депозитного сховища в період дії та до закінчення строку дії договорів, то суд зазначив, що дії відповідача щодо цього є вимушеними в надзвичайних обставинах та законними, Банк в ці дні з клієнтами не працював, та неможливість позивача скористатися своїми правами, зокрема, на вільний доступ до сейфу, не є виною відповідача.

Окрім того, позивач під час розгляду справи не ставила питання про дострокове розірвання договорів №№ 1 - 4.

Доводи позивача щодо невиконання відповідачем умов п. 2.4.6 договорів 1 - 4 на користування індивідуальним сейфом, апеляційний суд відхиляє, оскільки Банк не мав можливості за 10 днів письмово повідомити особисто позивача засобами поштового звязку про зміну режиму роботи, оскільки згідно із обставинами загрози життя і майну Банку та клієнтів, що виникли, настання таких обставин ніхто, в тому числі і відповідач, не міг передбачити та визначити конкретну дату настання таких обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку, правильно застосував норми права і обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Всупереч тверджень апелянта, суд належно оцінив всі наявні у справі докази, що надані сторонами, врахувавши вимоги законодавства щодо повного, всебічного, обєктивно та безпосереднього їх дослідження, свої правові висновки щодо їх належності та допустимості повно виклав у рішенні та належно їх мотивував.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач надав до суду першої інстанції достатньо доказів для задоволення позову, а суд неправильно їх оцінив, є безпідставні та апеляційний суд їх відхиляє.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих невиконанням зобовязання, доказується кредитором, яким в даній справі є позивач ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи розмір завданих збитків, позивач посилалась на укладені між нею і відповідачем договори на користування індивідуальними сейфами, договори на зберігання майна, що укладені нею з третьою особою - Ломбардом, акти приймання-передачі майна від Ломбарду, інвентаризаційними описами останнього, висновком Харківського НДІІСЕ ім. М.С. Бокаріуса, договорами надання фінансових кредитів та надання фінансового траншу, довідкою Банку про отримання ОСОБА_2 грошових коштів, що в сукупності, начебто, підтверджують наявність і кількість грошей та матеріальних цінностей, переданих на зберігання до Банку.

Втім, як правильно дійшов висновку суд першої інстанції, надані позивачем договори лише підтверджують тільки факти укладення договорів між позивачем та відповідачем щодо оренди індивідуальних сейфів та факти укладання між позивачем та Ломбардом договорів зберігання речей. Однак вони не свідчать про те, які конкретно коштовності та сума грошей позивачка поклала на зберігання в індивідуальні сейфи Банку.

Цього також не підтверджують і акти приймання-передачі майна від Ломбарду, інвентаризаційні описи майна, отриманого позивачем від Ломбарду для зберігання, висновок експертного товарознавчого дослідження № 11235/11821-12050 від 09 грудня 2016 року Харківського НДІІСЕ ім. М.С. Бокаріуса, яким встановлена лише загальна вартість не наданого майна, перелік якого зазначений в додатках до заяви про проведення даного товарознавчого дослідження (т.7 а.с. 43 -183). Договори надання фінансових кредитів, надання фінансового траншу, довідка Банку про отримання ОСОБА_2 грошових коштів підтверджують інші обставини і факти та стосуються взаємовідносин ОСОБА_2 з іншими установами, які не є сторонами у справі. Правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем стосуються договорів про надання позивачу банківських сейфів без відповідальності банку за вміст сейфа (ст. 971 ЦК України).

Висновки з цього приводу суд належно мотивував.

За умовами укладеного між сторонами по справі правочину, банк не приймав від позивача документи та цінності на зберігання за описом.

Згідно розділу 7 договорів 1-4, цей договір становить правочин, зміст якого викладений в декількох документах, включаючи Загальні умови надання банківських та фінансових послуг фізичним особам, затвердженим рішенням Правління банку № 213 від 17 липня 2013 року з усіма наступними змінами та доповненнями.

Відповідно до ст. 633 ЦК України, Загальні Умови надання банківських, фінансових та інших послуг фізичним особам є публічним договором.

Зазначені Загальні Умови надання банківських, фінансових та інших послуг фізичним особам, розміщені на Офіційному сайті Банку за адресою: http://www.pib.ua та є пропозицією Банку, відповідно до якої Банк бере на себе зобовязання перед фізичними особами, які приймають (акцептують) цю пропозицію, надавати Послуги в порядку та на умовах, передбачених Договором комплексного обслуговування за Тарифами, які встановлені Банком та оприлюднені.

У п. 1.3 Додатку 4 до зазначених Загальних умов «Загальні умови надання фізичним особам в оренду індивідуальних сейфів для зберігання цінностей та документів» зазначено, що договір оренди індивідуального сейфу визначає права, обовязки та відповідальність сторін.

В п. 3.5 Додатку 4 до зазначених Загальних умов «Загальні умови надання фізичним особам в оренду індивідуальних сейфів для зберігання цінностей та документів» зазначено, що наймачеві (в даному конкретному випадку наймач це позивач) для роботи з вмістом свого індивідуального сейфа надається окрема кімната (кабіна). Враховуючи конфіденційність вкладення цінностей, працівник депозитного сховища не повинен бути присутній при операціях наймача з цінностями.

Отже, відповідач, приймаючи та затверджуючи вищевказані правила та умови, гарантує наймачам недоторканність їх права на таємницю вмісту індивідуального сейфу, встановлюючи при цьому певні обмеження щодо заборони на зберігання в індивідуальному сейфі речей, які можуть спричинити пожежу або іншу шкоду, а також речей, зберігання яких прямо заборонено чинним законодавством України (п. 1.5, 1.6 Додатку 4).

Згідно п. 5.2 договорів 1-4 відповідач не несе відповідальності за вміст індивідуального сейфу наймача, а також по зобовязаннях наймача перед третіми особами.

Таким чином, відповідач не знав та не міг знати, що конкретно зберігається в індивідуальних сейфах, оренда яких є предметами договорів 1-4.

Отже, Банк, приймаючи та затверджуючи вищевказані правила та умови, гарантує наймачам недоторканність їх права на таємницю вмісту індивідуального сейфу, встановлюючи при цьому певні обмеження щодо заборони на зберігання в індивідуальному сейфі речей, які можуть спричинити пожежу або іншу шкоду, а також речей, зберігання яких прямо заборонено чинним законодавством України (п. 1.5., 1.6 Додатку 4).

Згідно пунктів 5.2 договорів №№ 1 4, Банк гарантує наймачу недоторканність вмісту сейфа третіми особами, крім випадків, передбачених цим Договором та чинним законодавством України. Банк не несе відповідальності за вміст сейфа Наймача, а також по зобовязаннях Наймача перед третіми особами.

Згідно зі ст. 971 ЦК України, до таких відносин застосовуються положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).

Відповідно до ст. 780 ЦК України, шкода, завдана третім особам у зв'язку з користуванням річчю, переданою у найм, відшкодовується наймачем на загальних підставах.

Суд обґрунтовано дійшов висновку, що між сторонами по даній справі укладено договори про надання індивідуального банківського сейфу, що не охороняється Банком, тобто без відповідальності Банку за вміст сейфа, та за умовами укладеного між сторонами договорів Банк не приймав від позивача цінності на зберігання за описом, а розмір завданих збитків позивач суду не довела.

Стосовно доводу позивача щодо незаконності Розпорядження № 395-р від 21 липня 2014 року, то апеляційний суд його відхиляє, як безпідставне, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, постійна загроза життю працівників відповідача, та негайне зупинення роботи відділень банку в будь-який момент при виникненні такої загрози, відсутність на містах органів МВС, інформація про те, що невстановлені озброєні особи самовільно займають приміщення державних установ та інших організацій та підприємств стало причиною появи Розпорядження Голови Правління Відповідача № 395-р від 21 липня 2014 року про тимчасове призупинення з 21 липня 2014 року роботи відокремлених підрозділів відповідача, в тому числі і Горлівського відділення (т.1 а. с. 94). Указом Президента України N 405/2014 від 14 квітня 2014 року введене в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" (таємне).

Стаття 10 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" передбачає, що антитерористична операція проводиться лише за наявності реальної загрози життю і безпеці громадян, інтересам суспільства або держави у разі, якщо усунення цієї загрози іншими способами є неможливим.

Таким чином, компетентними органами державної влади України визнано факт існування в державі загрози суверенітету і територіальній цілісності України, загрози життю та здоров'ю людей на території Донецької та Луганської областей, для подолання яких на цій території триває проведення антитерористичної операції…»

Відповідно до звернення Колегії МВС України до особового складу органів і підрозділів внутрішніх справ Донеччини та Луганщини від 04 липня 2014року, розміщене на офіційному сайті відомства: «…Україна втягнута у неоголошену війну, яка проходить на території Донецької та Луганської областей. Гинуть мирні люди, знищується державне та приватне майно, адміністративні будівлі державних органів, обєкти соціального забезпечення. Більшість працівників органів внутрішніх справ Донецької та Луганської областей залишилися вірними Присязі та стали на захист суверенітету та цілісності України, мирного населення. Час вичікування минув, кожен має визначитися з народом він чи стає на сторону зрадників. Головне управління МВС України в Донецькій області тимчасове передислоковане до міста Маріуполя, а в Луганській області до міста Сватове. Всі працівники цих територіальних управлінь мають прибути до 7 липня 2014 року до місця дислокації та продовжити службу…» (т. 1 а. с. 125).

Тобто органи МВС залишили територію, непідконтрольну Український владі, в тому числі і місто Горлівку Донецької області, де розташоване відділення банку, в якому орендував сейф позивач, ще 04.07.2014 р.

З огляду на приписи ст. 3 Конституції України, ст.ст. 3, 10, 14 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" під час антитерористичної операції пріоритетом є життя, здоров'я та безпека людини й у районі проведення антитерористичної операції допускається часткове або повне припинення роботи підприємств, установ та організацій.

Окрім цього, згідно ч. 5 ст. 153 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці.

Керуючись приписами діючого законодавства, а також враховуючи активність бойових дій в районі розташування приміщень банку, керівництво ПАТ «Промінвестбанк», в тому числі і Горлівське відділення ПАТ «Промінвестбанк» в Донецькій області, починаючи з квітня 2014 року корегувало роботу відповідних відділень, що підтверджується наступним.

Згідно ч. 1, 3 ст. 58 Закону України «Про акціонерні товариства» до компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) або одноосібним (директор, генеральний директор).

В ПАТ «Промінвестбанк» створений колегіальний виконавчий орган - Правління.

Згідно протоколу засідання Правління ПАТ «Промінвестбанк» від 15 лютого 2013 року № 41 директору Департаменту управління персоналом ОСОБА_6 надані повноваження підписувати, зокрема, накази щодо встановлення/зміни режиму роботи.

Згідно розпорядження директора Департаменту управління персоналом ОСОБА_6 від 14 квітня 2014 року № 07-08/532 у звязку з надзвичайною ситуацією, що виникла у східних регіонах України, керуючись пріоритетом безпеки працівників та клієнтів банку, надано право керівникам відділень у Донецькій та Луганській областях (за виключенням РБВ №№ 59, 84, 60, 77, 91) самостійно встановлювати режим роботи відділень залежно від ситуації на місцях (а. с. 188 т. 2)

Так, 18 липня 2014 року Горлівське відділення ПАТ «Промінвестбанк» в Донецькій області, яке розташоване за адресою: м. Горлівка, вул. Петровського, 1, через активний обстріл району, в якому розташоване відділення, з метою недопущення загибелі працівників та клієнтів банку, а також враховуючи той факт, що певна кількість працівників відділення не змогла дібратися до місця роботи через збій в роботі транспорту та т.п., не розпочинало свою роботу за усним розпорядженням керівника відділення ОСОБА_7

Це ж пояснила і свідок ОСОБА_3, на яку посилається апелянт, пояснивши суду, що 18 та 21 липня 2014 року Горлівське відділення Банку не розпочинало свою роботу з усіма клієнтами Банку за усним розпорядженням керівника відділення ОСОБА_7

Апеляційний суд вважає, що зазначені висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та вимогам законодавства.

Довід апеляційної скарги, про те, що відповідач незаконно позбавив позивача доступу до індивідуальних сейфів, апеляційний суд відхиляє, оскільки згідно з наявними у справі документами, а також, спираючись на законодавство України, відповідач, діючи у виключних умовах, обумовлених загрозою життю і здоровю працівників Банку та його клієнтів, загрозою втрати матеріальних цінностей, що зберігалися у депозитарному сховищу, не мав можливості безпечно функціонувати у звичайному режимі.

Апеляційний суд також зазначає, що враховуючи приписи Положення про порядок зберігання цінностей фізичних осіб в індивідуальних сейфах в відділеннях ПАТ «Промінвестбанк», при наявності загрози проникнення до приміщень відділень банку третіх осіб Депозитне сховище, касові вузли, банківські сховища не знімались з сигналізації та не відчинялися без особового розпорядження керівництва.

Довід апеляційної скарги про те, що позивач, як наймодавець, за приписами ст. 773 ЦК України, має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків, апеляційним судом відхиляється, оскільки, як вже було встановлено в судовому порядку, позивачка не є наймодавцем, оскільки не надавала своє майно відповідачу у найм, а навпаки, лише брала у оренду у Банка індивідуальні сейфи.

Відтак, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції не міг використовувати положення глави 58 ЦК України, оскільки спірні відносини регулюються іншими Законами України.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального закону призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору.

Суд першої інстанції повно та всебічно зясував усі обставини по справі, зібраним доказам надав належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування судового рішення - не має.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: