Справа № 477/2425/16-ц
Провадження № 2/477/282/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді Саукової А.А.,

при секретарі Сірюк С.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

14 грудня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просила визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: с. Капустине вул. Івана Франка, 11 Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала, що їй належить будинок за адресою: с.Капустине вул. Івана Франка, 11 Вітовського (Жовтневого) району області.В зазначеному будинку зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2, з яким вона розірвала шлюб 24 жовтня 2016 року. З початку 2014 року відповідач ОСОБА_2, забравши всі свої речі виїхав з будинку та проживає окремо. У сплаті комунальних послуг та послуг по утриманню будинку відповідач участі не приймає та добровільно знятися з реєстрації відмовляється. В зв'язку з цим позивач на підставі положень ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним їй житловим приміщенням.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, пояснивши, що в 1992 році вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Житловий будинок в с. Капустине вул. Івана Франка, 11 Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області був у власності колгоспу та наданий їх сім'ї для проживання, після того як вони сплатили за нього кошти, вказаний будинок був переданий їм у власність. В березні 2014 року ОСОБА_2 поїхав на заробітки та більше додому не повертався. В жовтні 2016 році вона розірвала шлюб з відповідачем. Їй відомо зі слів знайомих, що відповідач створив нову родину. У будинку зареєстрована вона з донькою та відповідач. Добровільно знятися з реєстрації він відмовляється.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином, у зв'язку з чим, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, оскільки наявних доказів достатньо для прийняття рішення.

Дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу сторони зареєстрували шлюб 06 серпня 1992 року.

Як вбачається з рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2016 року, шлюб між сторонами розірваний. Рішення набрало законної сили 16 листопада 2016 року.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 01 жовтня 2007 року, власником будинку в с. Капустине вул. Івана Франка, 11 Жовтневого району Миколаївської області є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 01 жовтня 2007 року (а.с.15-16).

Згідно довідки виконавчого комітету Коларівської сільської ради Вітовського (в минулому -Жовтневого) району Миколаївської області від 07.12.2016р., в с. Капустине вул. Івана Франка, 11 Жовтневого району Миколаївської області зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_2О.(а.с. 29).

Виходячи з даних акту про непроживання особи за місцем реєжстрації від 07 грудня 2016 року, ОСОБА_2 в житловому будинку в с. Капустине вул. Івана Франка, 11 Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області, фактично не проживає з 2014 року (а.с.24).

Згідно з приписами ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень цього кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень СК України, правовий статус майна, інших обєктів цивільних прав, визначається нормами матеріального права, які діяли на час його набуття (створення).

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України (1969 р.), який діяв на момент укладання шлюбу, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Такі ж положення містять і ст.ст. 60,63 Сімейного Кодексу України (які діяли на час оформлення (набуття) права власності на майно та час розірвання шлюбу), відповідно до яких майно яке набуте подружжям за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном.

Виходячи з положень ст. 72 Сімейного Кодексу України (який діяв на момент розірвання шлюбу) до вимоги щодо поділу майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовуються позовна давність у три роки та обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З положень ст. 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного Кодексу України.

Згідно до ч.2 ст. 369 Цивільного кодексу України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Аналізуючи надані докази, судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 06 серпня 1992 року. Під час шлюбу позивач ОСОБА_1 зареєструвала право власності на будинок в с. Капустине вул. Івана Франка, 11 Жовтневого району Миколаївської області. За рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2016 року, шлюб між сторонами розірваний. Строки позовної давності до вимоги щодо поділу майна, не сплинули. В теперішній час позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим будинком, на підставі ст.72 ЖК України, ст. 405 ЦК України, оскільки він з 2014 року у будинку не проживає та не сплачує комунальні послуги.

Виходячи з вимог ст.ст. 60-75 Сімейного Кодексу України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», оскільки сторони в період шлюбу, в 2007 році придбали спірне домоволодіння, воно набуло статусу спільної сумісної власності подружжя. Як випливає із змісту ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Отже, реалізація права одним із співвласників не повинна утискати інтереси інших співвласників, що передбачає заборону обмеження прав одних учасників за рахунок других.

Положення ст.ст.71, 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України на які посилається позивач, розповсюджуються на наймачів та членів його сім'ї та членів сім'ї власника будинку, який не є співвласником. В той же час, спір в даній справі стосується житла, яке перебуває в приватній власності, і сторони не є наймачами житла. Вказаний будинок є їх спільною сумісною власністю подружжя. Отже відповідач має рівні з колишньою дружиною права на користування будинком як співвласник.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 231 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

При цьому, посилання позивача на те, що відповідач в будинку не проживає, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власника майна права на користування належним йому майном.

В зв'язку з чим, відсутні правові підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вищевказаним жилим будинком.

Керуючись ст. ст.213, 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Миколаївської області через Жовтневий районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.А. Саукова