Номер провадження 2/754/4672/17
Справа №754/7361/17
12 вересня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - Журавської О.В.
з участю секретаря - Касян А.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Деснянський районний відділ в м. Києві Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням квартири,
Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири.
Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їм на праві приватної власності, про що свідчить свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 12.04.1994 року, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної держадміністрації.
В вищевказаній квартирі відповідач не проживає з 2005 року, однак залишилась зареєстрованою за даною адресою.
Посилаючись на викладене позивачі просять позов задовольнити.
В судове засідання позивачі не з'явилися, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином за адресою реєстрації, про причини неявки не повідомив.
В судове засідання представник третьої особи - Деснянського районного відділу в м. Києві, не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.
В судове засідання представник третьої особи - Державної адміністрації, не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та просив прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України.
Враховуючи інтереси позивачки, суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач та що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про що свідчить свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 12.04.1994 року, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної держадміністрації (а.с.7).
Відповідач є онукою позивачів і зареєстрована у спірній квартирі з 10.02.2005 року.
З 2005 року відповідач не проживає у вищезазначеній квартирі та не користується нею.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Факт непроживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується Актом про непроживання особи ЖЕД-303 від 06.04.2017 року (а.с.8).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Задовольняючи позов у повному обсязі, суд, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 15, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст. ст. 405 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» суд,
Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 640 грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя: