АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/2447/17 Номер провадження 22-ц/786/2369/17Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2017 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Лобова О.А., Мартєва С.Ю.,

при секретарі - Маладиці Л.В.

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, з участю третіх осіб: Центр надання адміністративних послуг Полтавської міської ради, Державної міграційної служби України в Полтавській області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги вмотивовував тим, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1. У цій квартирі зареєстровані: з 26.03.1991 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, син; з 09.10.2007 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, невістка; з 26.03.1991 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, власник. Після розірвання шлюбу між сином позивача та його невісткою, остання не з'являється за місцем реєстрації більше шести місяців. Вказував, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 має свою власну квартиру за договором купівлі-продажу від 06 квітня 2016 року, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Оскільки ОСОБА_2 перешкоджає йому, як власнику квартири, у здійсненні права користування та розпорядження майном, просив задовольнити позов.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

З даним рішенням не погодилася відповідач ОСОБА_2 та в особі свого представника подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки відповідач є колишнім членом ім?ї власників квартири - невісткою, тому для визнання її такою, що втратила право користування квартирою повинно минути один рік, а не 6 місяців.

Суд, заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши правомірність ухваленого судом першої інстанції рішення та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання до задоволення не підлягає.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З матеріалів справи вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: з 26 березня 1991 року ОСОБА_4 - власник; з 26 березня 1991 року ОСОБА_5 - син власника, з 09 жовтня 2007 року ОСОБА_2 - невістка власника. Вказане підтверджується копією довідки №2432 від 08 грудня 2015 року, виданої КП «ЖЕО №2» та наявними обліками Реєстру територіальної громади виконавчого комітету Полтавської міської ради від 13.04.2017 за №16.1-07/5162 (а.с.19, 52).

Станом на 09 жовтня 2007 року співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1, були по 1/2 кожен: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що слідує із копії свідоцтва про право власності на житло від 17 липня 2007 року (а.с.111).

З 09 грудня 2015 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності по ? ОСОБА_4 та ? ОСОБА_6

Також судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 ніколи не була членом сім'ї позивача у справі, хоча проживали в одній квартирі.

30 листопада 2015 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави у справі №554/11573/15-ц шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, зареєстрований 11 серпня 2007 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №131 розірвано (а.с.18).

З показів свідків встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 проживав син позивача - ОСОБА_5 зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_2. Після розлучення ОСОБА_2 за спірною адресою з 12 вересня 2016 року не проживає.

Судом встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_5, як співвласник 1/2 частини квартири зареєстрував місце проживання своєї дружини, як члена своєї сім'ї (а.с.11).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з норм ст. 150 ЖК та ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України, та наявності у позивача - власника квартири права вимагати колишнього члена сім'ї попереднього власника - ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом.

Такий висновок є правомірним, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

(правовий висновок у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року).

Судом встановлено та підтверджується і самим апелянтом, що сторони не проживали разом, спільне господарство не вели, внаслідок чого відповідачка не являлася членом сім?ї ОСОБА_4. З грудня 2015 року право власності колишнього чоловіка відповідачки - ОСОБА_5 також припинено.

За встановлених судом фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо того , що відповідачка не проживає у спірному житлі менше чим один рік висновки місцевого суду не спростовує. Правила ст. 405 ЦК України на спірні відносини не поширюється. Зі змісту судового рішення вбачається, що при вирішенні спору місцевий суд застосував вимоги саме ст. 383 та 391 ЦК України.

З пояснень представника апелянта в ході апеляційного розгляду справи слідує, що у вересні 2016 року ОСОБА_2 добровільно виселилася з спірного житла, за домовленістю між її колишнім чоловіком та нею. Доводи апеляційної скарги щодо того, що в грудні 2016 року її не впускали до житла правового значення не має, оскільки виселення було проведено добровільно.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2017 року не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 317 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : /підпис/ П.С. Абрамов

Судді: /підпис/ О.А. Лобов

/підпис/ С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області _________ П.С. Абрамов