09.03.2017 Справа № 756/3320/16-ц
Унікальний № 756/3320/16-ц
Справа № 2/756/381/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Васалатія К.А.

при секретарі Ільченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3 особа - приватний нотаріус КМНО Іванова Світлана Миколаївна, ГТУЮ у м. Києві, Київська міська рада про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору купівлі-продажу житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтуванні позову зазначив, що 23.12.2011 р. його батько ОСОБА_5 звернувся до Оболонського р/с м. Києва з позовом про визнання заповіту та договору купівлі-продажу будинку недійсним.

Як вказує позивач, згідно журналу судимого засідання від 23.07.2012 р. суд розглянув та задовольнив клопотання позивача ОСОБА_5 про витребування з Першої державної нотаріальної контори копію спадкової справи після померлої ОСОБА_6 та копії документів про посвідчення договору купівлі-продажу приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. Також згідно журналу судового засідання від 11.09.2012 р. судом було долучено до матеріалів справи копію спадкової справи після померлої ОСОБА_6

Зі слів позивача ОСОБА_7, 11.09.2012 р. ОСОБА_5 вперше був ознайомлений з спадковою справою після померлої ОСОБА_6 та копіями документів про посвідчення договору купівлі-продажу, а саме заповітом ОСОБА_6, посвідченого 11 Київською державною нотаріальною конторою від 23.05.1981 р. за реєстровим № 1-9599; свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданого Першою київською державною нотаріальною конторою 20.04.1990 р. відповідачу ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 6н-947; договором купівлі-продажу житлового будинку від 26.09.2003 р.

Як вказує позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько - ОСОБА_5 помер, і його смерть перешкодила йому пред'явити позов та оскаржити вищезазначений заповіт, свідоцтво про право на спадщину за заповітом та договір купівлі-продажу житлового будинку в межах строку прийняття спадщини передбаченого статтею 1270 ЦК України.

При цьому позивач вказує, що підпис, поставлений на заповіті, що посвідчений 11 київською державною нотаріальною конторою від 23.05.1981 р. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 1-9599 від імені ОСОБА_6, не відповідає справжньому її підпису, а зроблений іншою особою (на думку позивача). На зворотній частині заповіту, що посвідчений 11 київською державною нотаріальною конторою від 23.05.1981 р. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 1-9599 від імені ОСОБА_6, після слів «цей заповіт посвідчений мною» відсутнє прізвище, ім'я та по батькові нотаріуса, що посвідчував даний заповіт.

Також позивач вказує у позові, що зі змісту оскаржуваного заповіту посвідченого 11 київською державною нотаріальною конторою від 23.05.1981 р. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 1-9599 від імені ОСОБА_6 не видно, хто посвідчив даний заповіт та який саме державний нотаріус.

Тому вважає, що наявне порушення вимог посвідчення заповіту визначене законом. При цьому із заповіту видно, що літера «е» в кожному слові по тексту заповіту замінена відбитком друкарської машинки літерою «а», що в свою чергу вказує на неясність та породжує суперечки стосовно змісту заповіту.

Як вказує позивач у позові, у відповідності до листа адресованого відповідачу № 1 ОСОБА_2 Першою державною нотаріальною конторою № 6384 від 05.07.1988 р., який міститься в спадковій справі № 7203 щодо майна померлої ОСОБА_6, свідоцтво про право на спадкування на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, не може бути видане до встановлення факту приналежності спадкодавцеві документа на будинок. При цьому, Перша київська державна нотаріальна контора доводить до відому, про те, що згідно правовстановлюючих документів на будинок є розбіжності прізвищі спадкодавця: у свідоцтві про смерть зазначено - «ОСОБА_6», а у правовстановлюючому документі на будинок - «ОСОБА_6», і тому відповідачу № 1 ОСОБА_2 у видачі їй свідоцтва про право на спадкування на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а саме щодо майна померлої ОСОБА_6 було відмовлено.

Крім того, (зі слів позивача) в спадковій справі № 7203 розпочатої 11.12.1987 р. міститься копія актового запису про шлюб № 1454 від 23.10.1950 р. відповідно до якого прізвище до шлюбу чоловіка зазначено як «ОСОБА_8», в той же час його прізвище після укладення шлюбу зазначено як «ОСОБА_8» (російською мовою), або «ОСОБА_8» (українською мовою). Така ж ситуація з прізвищем жінки, яка до шлюбу мала прізвище «ОСОБА_6», а після реєстрації шлюбу отримала прізвище «ОСОБА_6» (російською мовою), або «ОСОБА_6» (українською мовою). Але незважаючи на це, Першою київською державною нотаріальною конторою 20.04.1990 р. відповідачу № 1 ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстрованого в реєстрі за номером № 6н-947.

Таким чином позивач вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане Першою київською державною нотаріальною конторою 20.04.1990 р. відповідачу № 1 зареєстроване в реєстрі за номером № 6н-947 є незаконним. Також вказує на те, що отримавши в такий спосіб свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідач № 1 не мала права на реєстрацію його в Київському МБТІ та не мала права на укладання із відповідачем № 2 ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.09.2003 р., який зареєстровано в реєстрі за № 5603.

Тому просить суд встановити, що смерть ОСОБА_5 є непереборною силою щодо подання вищевказаного позову, поновити йому строк на вступ у спадщину, заповіт ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2 посвідчений Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою від 23.05.1981 р. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1-9599 визнати нікчемним та недійсним, свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане Першою київською державною нотаріальною конторою 20.04.1990 р. ОСОБА_2 зареєстрованого в реєстрі за № 6н-947, визнати недійсним, договір купівлі-продажу житлового будинку від 26.09.2003 р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який зареєстровано в реєстрі за № 5603 визнати недійсним.

У судовому засіданні представник позивача частково змінив позовні вимоги, а у подальшому їх підтримали у повному об'ємі.

Відповідач № 1 ОСОБА_2, у судовому засіданні позов не визнала та вказала, що вона є належним спадкоємцем після померлої ОСОБА_6, а у подальшому, при дослідженні матеріалів справи, була шокована, що заповіт від 23.05.1981 р. має ще декілька варіантів підписів та із різними варіантами підписання.

Представник відповідача № 1 також позов не визнав у повному об'ємі та після надання своїх пояснень заявив клопотання щодо застосування строкові позовної давності.

Відповідач № 2 ОСОБА_3 разом із своїм представником ОСОБА_9 позов також не визнали. При цьому на початку з'ясування обставин даної справи вказали, що відповідач № 2 ОСОБА_3 є належним набувачем.

При цьому перед судовими дебатами представник відповідача № 2 заявила суду клопотання щодо застосування строку позовної давності щодо позову ОСОБА_1

Третя особа - приватний нотаріус КМНО Іванова С.М. не з'явилась, неодноразово надсилала свої заяви щодо слухання справи у її відсутність.

Представник 3 особи № 2 - ГТУЮ в м. Києві у судове засідання так і не з'явився, надіслав свою заяву щодо слухання справи у їх відсутність. є

Представник Київської міської ради також у судове засідання не з'явився, надіслав свою заяву.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи № 2/2605/3926/12, даної цивільної справи та отримані докази, з'ясував наступне.

Як з'ясовано судом, (і даний факт не заперечується сторонами) 23.12.2011 р. його батько ОСОБА_5 звернувся до Оболонського р/с м. Києва з позовом про визнання заповіту та договору купівлі-продажу будинку недійсним. Згідно журналу судового засідання від 23.07.2012 р. у цивільній справі № 2/2605/3926/12 суд розглянув та задовольнив клопотання позивача ОСОБА_5 про витребування з Першої державної нотаріальної контори копію спадкової справи після померлої ОСОБА_6 та копії документів про посвідчення договору купівлі-продажу у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна. При цьому 11.09.2012 р. суд долучив до матеріалів справи копію спадкової справи після померлої ОСОБА_6, яка надійшла на адресу суду з Першої київської державної нотаріальної контори та копії документів про посвідчення договору купівлі-продажу, що надійшли від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна на запит.

11.09.2012 р. ОСОБА_5 - батько позивача, вперше був ознайомлений із спадковою справою після померлої ОСОБА_6 та копіями документів про посвідчення договору купівлі-продажу, а саме заповітом ОСОБА_6, посвідченого 11 Київською державною нотаріальною конторою від 23.05.1981 р. за реєстровим № 1-9599; свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданого Першою київською державною нотаріальною конторою 20.04.1990 р. відповідачу ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 6н-947; договором купівлі-продажу житлового будинку від 26.09.2003 р.

При цьому ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 помер, і його смерть перешкодила його батьку пред'явити позов та оскаржити вищезазначений заповіт, свідоцтво про право на спадщину за заповітом та договір купівлі-продажу житлового будинку в межах строку прийняття спадщини передбаченого ст. 1270 ЦК України.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, саме 11.09.2012 р. ОСОБА_5 - батько позивача, вперше був ознайомлений із спадковою справою після померлої ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер., тобто спливу строку позовної давності не має.

Ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Тому враховуючи обставини викладені вище суд вважає, що підстав застосувати строк позовної давності, про який заявлено стороною по справі - представником відповідача № 2 не має.

У відповідності до ст. 524, 525 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст.21 цього Кодексу.

За ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців 1 черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно до ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

У відповідності до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України).

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків), повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч. 2 ст. 203 ЦК України).

У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі ї смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як з'ясовано судом, і це підтверджується поясненнями сторін, дійсно 23.05.1981 р. ОСОБА_6, а в інших документах «ОСОБА_6», «ОСОБА_6», «ОСОБА_6» склала заповіт на відповідача № 1 - ОСОБА_2

У відповідності до п. 97 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР №45/5 від 31.10.1975 року, яка діяла на день укладання оскаржуваного заповіту - заповіти посвідчує державний нотаріус.

При цьому підпис, поставлений на заповіті, що посвідчений 11 Київською державною нотаріальною конторою від 23.05.1981 р. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 1-9599 від імені ОСОБА_6 є незрозумілим. Також на зворотній частині оскаржуваного заповіту від 23.05.1981 р. від імені ОСОБА_6, після слів «цей заповіт посвідчений мною» відсутнє прізвище, ім'я та по батькові нотаріуса, що посвідчував даний заповіт, а у іншому «оригіналі» існує дописи іншим почерком (заповіт, який отримано із матеріалами спадкової справи до матеріалів цивільної справи № 2/2605/3926/12).

У відповідності до п. 100 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР №45/5 від 31.10.1975 року, заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало непорозуміння чи суперечок після відкриття спадщини.

Як вбачається із ст. 215 ЦК України (в редакції 2003 р.) недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно ст. 1257 ЦК України (в редакції 2003 р.) заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У відповідності до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Однак за змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Як з'ясовано судом при дослідження матеріалів цивільних справ та отриманих документів, судом у 2012 р. було встановлено, що у відповідності до листа адресованого відповідачу № 1 ОСОБА_2 Першою державною нотаріальною конторою № 6384 від 05.07.1988 р., який міститься в спадковій справі № 7203 щодо майна померлої ОСОБА_6, свідоцтво про право на спадкування на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, не може бути їй (ОСОБА_2) видане до встановлення факту приналежності спадкодавцеві документа на будинок. При цьому, Перша київська державна нотаріальна контора доводить до відому, про те, що згідно правовстановлюючих документів на будинок є розбіжності прізвищі спадкодавця: у свідоцтві про смерть зазначено - «ОСОБА_6», а у правовстановлюючому документі на будинок - «ОСОБА_6», і тому відповідачу № 1 ОСОБА_2 у видачі їй свідоцтва про право на спадкування на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а саме щодо майна померлої ОСОБА_6 було відмовлено.

Саме даний факт спантеличив усіх учасників процесу, так як ні відповідач № 1 - прямий родич заповідача ОСОБА_6, ні позивач - онук останнього чоловіка заповідача не змогли довести ту обставину так яке прізвище належить саме заповідачу по оскаржуваному заповіту від 23.05.1981 р.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення (Із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.1998 р.) п. 12 при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК України факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Згідно ст. 1301 ЦК України (в редакції 2003 р.) свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 48 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно зі ст. 59 ЦК України (в редакції 1963 р.) угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Згідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, і за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Оскільки заповіт як односторонній правочин також підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, то за позовом заінтересованої особи, заповіт може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Як вбачається, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР).

Саме на цій статті наполягала представник відповідача № 2 - ОСОБА_9 мотивуючи свою відмову у задоволенні даного позову.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, вислухавши пояснення сторін, встановивши характер спірних правовідносин, ураховуючи вищенаведені норми законодавства, суд дійшов висновку про безпідставність вимоги позивача щодо визнання смерті ОСОБА_5 як невідворотної події та продовження строку на пред'явлення позову, так як розгляд даного питання повинен відбуватись в окремому провадженні.

Згідно роз'яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст. 529 - 531 ЦК УРСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 Закону України «Про нотаріат» (в реакції, що діяла на час відкриття спадщини), на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ч 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» (в реакції, що діяла на час відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Згідно роз'яснень, наведених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, вивчивши матеріали спадкової справи № 7203, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін, керуючись положенням законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав щодо визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2 посвідчений Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою від 23.05.1981 р. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1-9599, визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом виданого Першою київською державною нотаріальною конторою 20.04.1990 р. на ОСОБА_2 та визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.09.2003 р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який зареєстровано в реєстрі за № 5603.

Тому враховуючи викладене, керуючись ст. 215, 216, 257, 261, 263, 1257, 1258, 1261, 1270, 1301 ЦК України, ст. 48, 59, 527 ЦК (в редакції 1963 року), ст. 3, 10, 11, 60, , 212-215, 218 ЦПК України (в редакції 2004 р.), Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя К.А. Васалатій