АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним та стягнення коштів,

Справа №757/38746/16-ц
Апеляційне провадження: № 22-ц/796/5645/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у серпні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 004451, укладеного з відповідачем 2 червня 2016р., та стягнення з відповідача 36 800грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 2 червня 2016р. між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» був укладений договір фінансового лізингу № 004451, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу в його користування предмет лізингу - автомобіль марки Mazda 3,1.6 МТ Drive, вартістю 368 000грн., а він, як лізингоодержувач - прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. Того ж дня, він здійснив платіж у розмірі 36 800грн. на рахунки відповідача. Пункт 2.1 ч.2 договору та додатку № 1 до договору визначає даний платіж як комісію за організацію, тобто одноразову плату за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення договору, моніторинг, систематизацію, аналіз даних, отриманих від офіційних дилерів по всій території України, супроводження договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, пов'язані з його виконанням (у тому числі не зазначені в цьому договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання). Після детальнішого аналізу вказаного договору він дійшов висновку про те, що договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує його права, як споживача.

Позивач вважав, що умови договору порушують ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як пунктом 5.4 договору передбачено обов'язок лізингоодержувача одноразово сплатити різницю вартості предмету лізингу, у разі збільшення його вартості, проте у разі її зменшення, різниця комісії за організацію та оформлення договору поверненню не з підлягає. Крім того, п. 8.3 визначено право лізингодавця у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. У разі відмови лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а сплачені споживачем платежі підлягають поверненню лише в частині відшкодування вартості предмета лізингу, з урахуванням стану та фізичного зносу, що визначається шляхом здійснення амортизаційних відрахувань, порядок обчислення яких умовами договору не

- 2 -

роз'яснено. Коригування розміру лізингових платежів призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу та індексує частину лізингових платежів комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу. Лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів, а п. 4.4.3 встановлює право дострокового погашення не раніше ніж 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу.

Таким чином, умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві.

Також позивач стверджував, що в порушення вимог ст. 799 ЦК України даний договір не був нотаріально посвідчений, тому згідно ч.1 ст. 220 ЦК України є нікчемним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу №004451 від 2 червня 2016р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 36 800 грн. та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позові.

Відповідач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи та безпідставність висновку суду про відсутність у спірному договорі відповідальності лізингодавця.

Також відповідач зазначає, що ціна надається продавцем на момент перерахування коштів за товар, а він не бере участі в формуванні ціни предмету лізингу про що зазначено в договорі та що спростовує доводи позивача про несправедливість п.5.4 договору.

Крім того, відповідач вважає помилковим посилання суду на відсутність у договорі істотних умов щодо предмету договору лізингу, відсутність компенсації у зв'язку з розірванням або невиконанням договору та відсутність права лізингоодержувача розірвати договір.

Не погоджується відповідач також з твердженням суду про нечесну підприємницьку діяльність, несправедливі умови договору та вказує на необов'язковість нотаріального посвідчення договору лізингу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 2 червня 2016р. між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 004451, предметом якого є автомобіль Mazda 3,1.6 МТ Drive.

Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу становить 368 000грн., відсоток платежів - 50%, авансовий платіж 184 000грн., щомісячний платіж - 15 333грн. 33 коп., комісія за організацію 10% - 36 800грн., комісія за передачу 3% - 11 040грн.

На виконання умов договору 2 червня 2016р. позивач сплатив на рахунок відповідача 36800грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не має ліцензії на надання фінансових послуг, договір фінансового лізингу не посвідчено нотаріально, а положення договору є несправедливими до відношенню до споживача.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави

- 3 -

визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Зокрема, пунктом 5.4 спірного договору передбачено, що розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється у додатку №1. У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного в додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору.

Пункт 8.12 договору встановлює, що в період його строку розмір лізингової плати може індексуватись в залежності від зміни в законодавстві, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця. Уразі виникнення таких обставин лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмету лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 діб з моменту отримання від лізингодавця пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі підлягають поверненню лише в частині відшкодування вартості предмета лізингу, з урахуванням стану повернутого предмету лізингу та фізичного зносу, що визначається шляхом здійснення амортизаційних відрахувань.

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 8.3)

За умовами п.4.4.3. договору дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем.

При цьому, п. 12.12 договору визначає, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання передачі предмету лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору

- 4 -

лізингоодержувачу не повертається.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за дострокове його погашення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у справі 6-3020цс15.

Аналіз вищезазначених пунктів спірного договору фінансового лізингу, укладеного сторонами 2 червня 2016р., свідчить, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; у пункті 12.2 договору передбачена сплата лізингоодержувачем пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте лізингоодержувачу встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір пені.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідальність лізингоодержувача визначена у пункті 12.1. договору, який передбачає виплату лізингоодержувачу штрафу у разі ненадання предмета лізингу у термін, що перевищує 30 календарних днів, на думку колегії суддів, не свідчить про безпідставність висновку суду першої інстанції про відсутність відповідальності лізингодавця, оскільки виплата вказаного штрафу передбачена тільки у разі відмови лізингоодержувача від договору. При цьому, умовами договору не передбачена відповідальність лізингоодержувача у разі недотримання умов договору про строки надання предмета лізингу і відсутності відмови лізингоодержувача від договору.

Твердження відповідача про відсутність підстав вважати несправедливим умови пункту 5.4. договору, так як ціну предмета лізингу визначає продавець, а не лізингодавець, колегія суддів вважає безпідставними, так як вказаним пунктом договору не передбачено перерахунку розміру комісії у разі зменшення вартості предмета лізингу.

Разом з тим, обґрунтованими є посилання у апеляційній скарзі на помилковість висновку суду про підставу для визнання договору недійсним, відсутність у договорі істотних умов щодо предмета лізингу, так як на цю обставину не посилався позивач у позовній заяві, а тому суд першої інстанції у порушення положень ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог.

Також правомірним є посилання у апеляційній скарзі на безпідставність висновків суду про введення позивача при укладенні договору в оману, оскільки позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на вказані обставини не посилався, а суд у рішенні не зазначив в чому саме полягав обман позивача, або щодо яких саме обставин помилився позивач при підписанні спірного договору.

Проте, вказані помилки суду першої інстанції не призвели до неправильного вирішення даного спору, так як спірний договір містить інші пункти, які зазначені позивачем у позовній заяві, і які не були проаналізовані судом першої інстанції, але проаналізовані апеляційним судом, які свідчать про порушення відповідачем прав позивача, як споживача послуг.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання договору фінансового лізингу, укладеного сторонами 2 червня 2016р., недійсним у зв'язку із недотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги про необов'язковість наявності ліцензії для надання послуг фінансового лізингу, спростовуються нормами матеріального права, так як пунктом 4 частини

- 5 -

першої статті 34 Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-2766цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Судом вірно встановлена відсутність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Наявність у відповідача довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 8 жовтня 2013р. серія ФЛ № 513 про взяття на облік ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, не звільняє відповідача від обов'язку отримати ліцензію на надання послуги з фінансового лізингу та здійснювати свою діяльність тільки у разі отримання такої ліцензії.

Посилання представника відповідача у апеляційній скарзі на неправомірність врахуванням судом при вирішенні даного спору правової позиції Верховного Суду України у справі 6-2766цс15 стосовно необхідності нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, як договору найму транспортного засобу, укладеного між фізичною та юридичною особою, оскільки вона суперечить нормам матеріального права, колегія суддів вважає необґрунтованим.

З аналізу тексту спірного договору вбачається, що на підставі договору лізингодавець передає предмет лізингу, транспортний засіб, у користування лізингоодержувача, і до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу за лізингоодержувачем, предмет лізингу є власністю лізингодавця (пункт 3.3).

Згідно пункту 6.1. договору з дати підписання акту приймання-передачі, лізингоодержувача має право користуватися предметом лізингу згідно його звичайного призначення.

Отже, за своїм змістом договір фінансового лізингу є договором найму (оренди) транспортного засобу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував правову позицію Верховного Суду України.

Також необґрунтованими вважає колегія суддів доводи апеляційної скарги про те, що відсутні передумови для визнання договору недійсним у цілому, якщо суд вважає несправедливими декілька його умов.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Разом з цим, суду відповідачем не було надано доказів, що спірний договір був би укладений у разі відсутності у ньому пунктів, які визнаються судом несправедливими.

- 6 -

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, допущенні порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити, рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: