Справа № 344/5816/16-ц
Провадження № 2/344/408/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Польської М.В.,

секретаря Дзюбак Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, стягнення судових витрат, суд

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося в травні 2016 року в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки: пятикімнатну квартиру, 1/2 частки якої, належить ОСОБА_1 та 1/2 частки згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області, від 08.12.2014 року, належить ОСОБА_2, в рахунок погашення заборгованості по Договору кредиту №1110-22/340 від 24.04.2007р., за період з 03.03.2012р. по 01.04.2016р. в сумі 1 946 085.21грн., шляхом проведення прилюдних торгів на нерухоме майно в межах процедури виконавчого провадження за старою ціною, згідно експертної оцінки субєкта оціночної діяльності, стягнення солідарно судових витрат.

09.12.2016р. позивач залишив без розгляду вимоги до відповідача 2 ОСОБА_2, та уточнивши вимоги просив звернення стягнення на предмет іпотеки: пятикімнатну квартиру, яка належить ОСОБА_1 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 26.02.2013р., в рахунок погашення заборгованості по Договору кредиту №1110-22/340 від 24.04.2007р., за період з 03.03.2012р. по 01.04.2016р. в сумі 1 946 085.21грн., з яких: 1 119 954,01 грн. заборгованість по відсотках та пеня в розмірі 826 131, 2 грн., шляхом проведення прилюдних торгів на нерухоме майно в межах процедури виконавчого провадження за старою ціною, згідно експертної оцінки субєкта оціночної діяльності, стягнення з відповідача судових витрат

Представник позивача в судових засіданнях вимоги первісні підтримував, в подальшому подав заяву про уточнення вимог і в судові засідання не зявився, позов не залишив без розгляду (не відмовився від позову), а суд завершив стадію дослідження доказів (повернувшись зі стадії судових дебатів), а тому суд вважав за можливе завершити розгляд даної справи за наданими поясненнями та дослідженими доказами без участі представника позивача.

Представник відповідача 2 та відповідач 2 вимоги заперечували, в подальшому після залишення без розгляду банком вимог та ОСОБА_2, в судові засідання не зявилися.

Відповідач ОСОБА_1 в жодне судове засідання (8 судових засідань в загалом) не зявився, повідомлений належним чином про судові засідання.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом вставнолено, що згідно Договору кредиту № 1110-22/340 від 24.04.2007 року (зі змінами та доповненнями) АКБ соцрозвитку ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_1 кредит в сумі 79 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 23.04.2032 року із сплатою 14% річних (а.с.4-9).

Відповідно до іпотечного договору від 24.04.2007 року, ОСОБА_1 як іпотекодавець, в забезпечення виконання власних зобовязання надав в іпотеку пятикімнатну квартиру № 79, що знаходиться за адресою м. Івано-Франківськ, вул.Франка 25а та належить іпотекодавцю на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 24.04.2007р. та зареєстрована в Івано-Франківському ОБТІ 24.04.2007 року № 227 РПВН 17117973 (а.с.20-22).

Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, встановлених ст. 12 Закону № 898-ІV, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

А тому, позивач мав таке право захисту на предмет іпотеки в судовому порядку.

Згідно заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 04.02.2013 року,, яке набрало законної сили 30.05.2013р., було за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» звернуто стягнення на предмет іпотки - пятикімнатну квартиру № 79, загальною площею 141,1 кв.м. за адресою, м.Івано-Франківськ,вул.Франка,25А для погашення заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» по Договору кредиту № 1110-22/340 від 24.04.2007 року яка виникла станом на 05.03.2012 року в сумі 877 245.13грн., як дострокове стягнення заборгованості. 31.05.2013 року судом був виданий виконавчий лист на примусове виконання данного рішення суду, 10.07.2013р. відкрито ВП (а.с.10-13).

За ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту.

Як вбачається з позовних вимог, позивачем нараховано за період з 03.03.2012р. (при цьому що за рішенням вже було стягнуто суму по 05.03.2012р., тобто за 2 дні позивач повторно нарахував відсотки) по 01.04.2016р. заборгованість по відсотках - 1 119 954,01 грн. та пеня в розмірі за цей же період - 826 131, 2 грн., а в загальній сумі 1 946 085.21грн.. (а.с.14-19).

Отже, судом вставнолено що за чиним рішенням суду на підставі обраного способу захисту позикодавцем-іпотекодержателем, звернено стягнення на предмет іпотеки - пятикімнатну квартиру № 79, загальною площею 141,1 кв.м. за адресою, м.Івано-Франківськ,вул.Франка,25А, яка є також і предметом спору у даній справі що розглядається. Судом неодноразово розяснювалось представнику позивача про можливі сполсоби захисту порушених прав, протее позивач уточнивши вимоги та не являючись після чого в судові засідання за вимогами ст.11 ЦПК України та інших норм ЦК україни вибрав спосіб захисту порушенного права повторне стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за новий період, неохоплений судовим рішенням.

Так, положення ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» за № 898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням.

Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні розяснення (п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобовязанням.

Так, суди повинні мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13).

Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання.

Аналогічно, слід прийти до висновку про те, що у разі коли є наявне рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового стягнення всієї суми боргу, що притаманне даній цивільній справі та вирішення даного спору, банк позивач вправі проводити нарахування за період, що слідує після дати визначеної в рішенні суду та предявляти вимоги до позичальника про стягнення заборгованості нарахованої суми боргу, так як виконання кредитних зобовязань залишаються без добровільного чи примусового виконання. При цьому, позивач також не позбавлений і права обрання способу захисту до позичальника про стягнення всієї суми боргу, за належного підтвердження невиконання рішення суду.

Відповідно правову позицію висловив і ВСУ у справі № 6-1080цс15 про те, що право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.

Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання.

Позивач не надав суду жодну інформацію про результати вчинення дій органів ДВС при примусовому виконанні рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, на спростування цього інших доказів матеріали справи не містять.

Отже, вимога банку доіпотекодавця, який є одночасно і позичальником, який добровільно не сплатив заборгованість по кредиту, а за рішенням суду є уже звернуте стягнення предмету іпотеки належного йому, є за даним позовом банку подвійним зверненням стягнення одного і того ж предмета іпотеки по одному і тому ж договору кредиту з одного і того ж позичальника-іпотекодавця, тільки за різний період нарахування.

Оцінюючи всі обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання своїх зобов'язань позичальником відповідачем у справі щодо сплати заборгованості по кредиту, яка визначена уже чинним рішенням суду з використаним правом позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, повторне стягнення на дану квартиру за інший період нарахування після рішення суду (відсотки та пеня), не підлягає до задоволення, а вибраний спосіб захисту є невірним.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

На підставі ст.ст. Закону України «Про іпотеку», ст.ст.3,10,11,60,61 ЦПК України та керуючись ст.ст. 209,215-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, стягнення судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Польська М.В.