Справа № 712/8519/17
Провадження № 2/712/153/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1, третя особа: ПАТ «Приватбанк» та просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати право власності на 2/3 вказаної квартири, встановити порядок користування квартирою.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 вказаної квартири на користь ОСОБА_1, також просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину грошових зобовязань, які були виконані ним під час перебування в шлюбі за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 в розмірі 214 241, 76 грн.

В подальшому, позивачкою залишено без розгляду первісний позов.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 22 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 Розділено спільне майно подружжя та визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по ? частині квартири АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 просили закрити провадження в частині поділу спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 вказаної квартири на користь ОСОБА_1, на підставі ст.205 ЦПК України, оскільки є таке що набрало законної сили рішення за аналогічними предметом та підставами.

В частині іншої позовної вимоги стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину грошових зобовязань, які були виконані ним під час перебування в шлюбі за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 в розмірі 214 241, 76 грн, позов підтримали просили задовольнити. В обґрунтування вказаної вимоги вказували, що в період перебування в шлюбі між ОСОБА_1 та ПАТ «Приватбанк» було укладено кредитні договори №CSIPG100000159 та №CSIPG200000159 від 30.07.2007 року, відповідно до яких ним було отримано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 35 608, 00 доларів США на придбання нерухомості та сплату страхових внесків. Отримані кошти використані в інтересах сімї - спрямовані на придбання квартири АДРЕСА_2. Оскільки на виконання вищевказаних кредитних зобовязань ОСОБА_1 за період 30.07.2007 року по 13.06.2014 на користь банку було сплачено 53 146 доларів США, з яких 25 486 доларів США були сплачені із особистих коштів, які він отримував від батька та сестри за укладеними з ними договорами дарування, та розписками. Також, ОСОБА_2 в рахунок виконання вказаних кредитів внесла 9508 доларів США, особистих коштів, які вона отримала від продажу своєї частки квартири по вул.Гагаріна. Решта коштів в сумі 17 599 доларів США сплачені за рахунок коштів подружжя. Позивач за зустрічним позовом вважає, що з урахуванням принципу рівності часток, доля кожного із подружжя у виконані вищевказаних кредитних зобовязань складає 53 146:2= 26 573 доларів США, що з урахуванням суми, сплачених за рахунок спільних коштів подружжя складає (53 146 17 599):2 =17 773,50 доларів США.

Таким чином, з ОСОБА_2 на його користь просив стягнути несплаченою нею різницю від належної їй половини виконаних за кредитними договорами №№CSIPG100000159 та №CSIPG200000159 від 30.07.2007 року в сумі (17 773,50-9 508) = 8265,50 доларів США що за курсом на момент предявлення позову складає 214 241, 76 грн.

В судовому засіданні відповідачка за зустрічним позовом та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали. Вказували на нікчемність наданих ОСОБА_1 договорів дарування, оскільки вони не посвідчені нотаріально як цього вимагає ч.5 ст.719 ЦК України, а тому вважали вказані докази в справі недопустимими. Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначила, що договори дарування позивач укладав без її відома, про отримання грошових коштів за розписками від батька та сестри вона вперше дізналася у судовому засіданні в цій справі. На вказані обставини позивач не вказував при розгляді судом справи про поділ майна квартири та не просив збільшити його частку в спільній квартирі з урахуванням того, що ним була плачена більша частина кредиту за рахунок особистих коштів. Крім того, зобовязання за кредитними договором були припинені ще під час спільного проживання подружжя у 2014 році, а тому на момент фактичного припинення сімейних відносин відсутні борги подружжя, які підлягають поділу. Просили відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши думку сторін, свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 06 травня 2006 року. Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей, доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2015 року їх шлюб розірвано.

Під час перебування у шлюбі 30 липня 2007 року сторонами була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_3, загальною площею 31,1 кв. м. (договір купівлі-продажу № 4233 від 30.07.2007 року).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано на ОСОБА_1

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 22 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 12 квітня 2017 року було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 Розділено спільне майно подружжя та визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по ? частині квартири АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказаним рішенням суду встановлено, що квартира АДРЕСА_4 була придбана за кошти, одержані ОСОБА_1 за укладеним в період шлюбу кредитним договором з КБ «Приватбанк» (кредитний договір від 30.07.2007 року). Тобто кредитні кошти були використані в інтересах сімї. Договір купівлі-продажу квартири був посвідчений нотаріально та 30.07.2007 року здійснено його державну реєстрацію.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство у відповідності до статей 10 і 60 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до виписки по кредитному договору, що також підтвердив представник ПАТ «Приватбанк» ОСОБА_7 в судовому засіданні, заборгованість за кредитними договорами була сплачена позичальником ОСОБА_1 у червні 2014 року.

В судовому засіданні сторони підтвердили, що станом на червень 2014 року вони вели спільне господарство та проживали як подружжя, мали спільний бюджет.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 вказує на те, що фактично кошти, за рахунок яких була сплачена більша частина кредиту є особистою його власністю, оскільки отримані ним за договорами дарування та розписками від батька та сестри. Вказані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9

Таким чином, ОСОБА_1 здійснив поділ кредитного зобовязання подружжя, яке існувало з 2007 року по 2014 та виходячи з його розрахунків переплата ним за вказаними зобовязаннями склала 214 241, 76 гривень, які він просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2

Проте суд не погоджується з такими вимогами позивача ОСОБА_1

Оскільки зобовязання за кредитним договором були виконані до припинення сімейних відносин, а в подальшому придбана квартира була визнана спільною сумісною власністю подружжя та визнано право власності за кожним з них на ? частину квартири, то дії ОСОБА_1 щодо пошуку можливих способів виконання спільних зобовязань, які були чинними під час шлюбу, в тому числі за рахунок допомоги родичів, суд розцінює як такі, що вчинені в інтересах сімї та за згодою іншого з подружжя (ст. 65 СК України).

Крім того, суд погоджується з твердженням представника відповідача та не бере до уваги договори дарування від 30.07.2007 року, від 27.11.2007 року, у якості підтвердження, що кошти отримані за вказаними договорами є особистою власністю ОСОБА_1, оскільки сторонами вказаних договорів дарування не додержана нотаріальна форма договору, яка передбачена для договорів дарування валютних цінностей (ч.5 ст.719 ЦК України).

Виходячи з вищенаведеного, даючи оцінку поясненням та наданим по справі доказам, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 36, 57, 60, 61, 65, 70, 71, 74 СК України, ст. ст. 3, 8, 10, 11, 15, 56, 58, 59, 60, 88, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий: Т.Є. Троян