АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 року Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.,

суддів Шахової О.В.,

ПоливачЛ.Д.,

при секретарі Горак Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року,

у с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_3 на підставі ст.116 ЖК УРСР.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено (а.с.62-65).

Не погоджуючись з вищевказаним заочним рішенням суду, позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в загальному порядку, в якій просить скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги про виселення відповідача з квартири.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що оскаржуване рішення є необ'єктивним та необґрунтованим, оскільки судом не надано належної оцінки тому факту, що за її заявою (зверненням) відкрито кримінальне провадження відносно відповідача за фактом нанесення їй тілесних ушкоджень №0009053. Вчинення відповідачем таких дій порушує загальновстановлені правила співжиття, а також несе особисту загрозу її життю.

Також зазначила, що відповідач постійно здійснює розкрадання належного їй особистого майна, що завдає матеріальних втрат та душевних страждань. Через постійні сварки, побиття та крадіжки з боку відповідача, значно погіршилось її здоров'я, що підтверджується консультативним висновком.

Таким чином, судом першої інстанції неповно з'ясовано усі обставини справи, що призвело до відмови у задоволенні позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 та її представник - адвокат Данілін А.Ю., підтримали вимоги апеляційної скарги та просили суд її задовольнити.

_____________________________________________

Справа № 752/16045/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/9157/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить відповідне зворотне повідомлення, яке міститься в матеріалах даної справи, жодних заяв/клопотань на адресу суду не надіслав, а тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивачки та її представника, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, позивачка ОСОБА_2 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 та є зареєстрованою у ній (а.с.5; 38).

Відповідач ОСОБА_7 є її сином та знятий з реєстрації за вищевказаною адресою за рішення суду №752/5348/16-ц з 08 серпня 2016 року (а.с.45).

З Витягу з кримінального провадження №0009053 вбачається, що 15 вересня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме: нанесення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень ОСОБА_2 (а.с.6).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилається на ст.116 ЖК УРСР та ст.391 ЦК України та просить виселити відповідача зі спірного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, оскільки він не є власником спірної квартири, не зареєстрований у ній та перешкоджає позивачці вільно користуватись спірним житлом, псує її речі, викрадає їх та інше.

Згідно зі ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог з підстав ст.116 ЖК УРСР, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачка не надала доказів, що під час повторного порушення та антигромадської поведінки до відповідача застосовувались заходи попередження органами суду, прокуратури або органами внутрішніх справ.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не відповідає ст.213 ЦПК України.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, позивачка є єдиним власником спірної квартири та зареєстрована у ній (а.с.5, 46-47, 48). Відповідач у справі знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 червня 2016 року №752/5348/16-ц (а.с.45), яке набрало законної сили, тобто останній не має права користування спірним житловим приміщенням.

В ході судового розгляду достовірно встановлено, що позивачка не має можливості проживати у належному їй на праві власності житловому приміщенні через антигромадську поведінку відповідача, який систематично порушує правила співжиття, не маючи при цьому ні права власності, ні права користування спірною квартирою, що підтверджується рядом письмових доказів, зокрема наявністю в провадженні Голосіївського управління Національної поліції у місті Києві кримінального провадження, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, відповідно до якого триває досудове розслідування, чисельними талонами-повідомленнями про прийняття від ОСОБА_2 відповідних заяв, висновком експерта №2395 Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи про нанесення позивачці легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасних розлад здоров'я (а.с.41-43).

Таким чином, доводи скаржника є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.

На підставі вищенаведеного, рішення суду назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_2.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач