АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргамиОСОБА_1 та Міністерства оборони України на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 760/17711/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8797/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, в період з 13.12.2007 року по 27.02.2009 рік проходив військову службу в Збройних Силах України.

У 2009 році під час проходження військової служби переніс черепно-мозкову травму, наслідками якої стали посттравматична енцефалопатія, лікворо-гіпертензійний синдром, епісиндром з епіприступами. Виражений розлад особистості внаслідок органічного ураження головного змішаного ґенезу. Міопія слабкого ступеню обох очей. Хронічний гастрит, фаза нестійкої ремісії. Хронічний кістозно-злипний церебральний арахноїдит змішаного ґенезу з розсіяною органічною симптоматикою, лікворною гіпертензією, вегетативно-судинною нестійкістю та стійким епілептиформним синдромом з частими великими судомними припадками без психічних розладів.

Посилався, що наслідками перенесеної ЧМТ під час проходження військової служби стало захворювання, а саме стійкий епілептиформний синдромом з частими великими судомними припадками без психічних розладів. Внаслідок такого захворювання у ОСОБА_1 знизилася пам'ять, щоденно втрачає свідомість, часто турбують приступи епілепсії, що супроводжується тонічними судомами, посинівшим коліром тіла, хриплим дихання, піною з роту з домішок крові.

Позивач зазначав, що у зв'язку із погіршенням стану здоров'я він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, через що постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт та знаходиться у пригніченому стані та вважав, що статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» на відповідача, як центральний орган виконавчої влади і військового управління, покладається обов'язок відшкодувати йому моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров'я внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби.

Виходячи з цього, з посиланням на норми ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст.ст. 23, 1167 ЦК України, просив задовольнити позов.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та судовий збір у розмірі 640 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції стягнув такий розмір моральної шкоди, який не відповідає усім його моральним стражданням.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник Міністерства оборони України також подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не правильно частково задовольнив позов, оскільки позивачем не було доведено, що причиною його травми та інвалідності стали незаконні дії чи рішення відповідача.

Апелянт також вказує на ту обставину, що суд не врахував, що позивач був звільнений у запас у 2009 році, а інвалідність отримав тільки у 2012 році.

Крім того, представник відповідача посилається на те, що відшкодування військовослужбовцям шкоди, пов'язаної з отримання інвалідності під час проходження військової служби урегульована спеціальними нормами, а саме положеннями ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У судовому засіданні представник відповідача свою апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити та заперечував проти апеляційної скарги позивача.

Позивач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що позивач з 13.12.2007 року по 27.02.2009 року проходив військову службу в Збройних Силах України (а.с.7-8).

Відповідно до Довідки Міністерства оборони України від 08.06.2012 року вбачається, що, ОСОБА_1 має захворювання, а саме: хронічний кістозно-злипний церебральний арахноїдит змішаного ґенезу з розсіяною органічною симптоматикою, лікворною гіпертензією, вегетативно-судинною нестійкістю та стійким епілептиформним синдромом з частими великими судомними припадками (а.с. 18).

Згідно з Довідкою МСЕК № 140983 від 20.08.2012 року ОСОБА_1 була встановлена III група інвалідності, внаслідок захворювання пов'язаного з проходженням військової служби (а.с.9).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що судом було встановлено та підтверджено доказами, що причиною встановлення інвалідності стали захворювання, які пов'язані з виконанням ним обов'язків військової служби.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про те, часткове задоволення позову є незаконним, оскільки відшкодування військовослужбовцям шкоди, пов'язаної з отримання інвалідності під час проходження військової служби урегульована спеціальними нормами, а саме положеннями ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Тобто дійсно, військовослужбовець, який отримав інвалідність під час несення військової служби маж право на одноразову грошову допомогу від держави.

Проте, в даній справі позивач звернувся до суду з іншим позовом, а саме відшкодування моральної шкоди, яка є відмінною за своєю правовою природою від наведеної апелянтом одноразової грошової допомоги.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).

Оскільки судом першої інстанції було правильно встановлено, що встановлена позивачу третя група інвалідності є наслідком захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби (що підтверджується довідкою МСЕК( а.с.9), то суд дійшов правильного висновку про виникнення у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України про те, що судом не було встановлено, що травми та інвалідності позивача сталися внаслідок незаконних дій чи рішень відповідача, та те, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справ, виходячи з наступного.

Так, ст. 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається саме на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає і правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів.

Заперечення апелянта проти рішення суду з посиланням на те, що позивач був звільнений у запас у 2009 році, а інвалідність отримав тільки у 2012 році не заслуговують на увагу, оскільки третя група інвалідності позивачу була встановлена саме у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з проходженням військової служби.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги позивача про невідповідність задоволеної суми моральної шкоди, оскільки визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, яка була заподіяна позивачу в результаті ушкодження здоров'я, на думку судової колегії, суд першої інстанції, керуючись положенням ст. 23 ЦК України, врахував глибину фізичних страждань позивача, який втратив працездатність у результаті травми, і дотримався принципів розумності та справедливості. Враховуючи, зокрема, і те, що окрім моральної шкоди, позивач має право на одноразову грошову допомогу, передбачену положенням ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційні скарги сторін не містять.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства. Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді