Дата документу 06.02.2017
Справа № 320/8569/16-ц
Провадження № 2/320/907/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2017 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого: судді Дараган Л.В.

за участю секретаря: Данчук К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, розташованого в м. Мелітополі Запорізької області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В позові зазначено, що з 09 липня 1977 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. За час спільного подружнього життя ними було збудовано житловий будинок на приватизованій земельній ділянці, яка була надана відповідачу для будівництва житлового будинку. Однак, угоди про добровільний поділ спільного майна вони так і не досягли. Позивач просить суд поділити спільне майно подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої на адресою: АДРЕСА_2

В судове засідання позивач не з'явилася, від її представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В судове засідання відповідач не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оскільки право власності на спірну земельну ділянку виникло в 2001 році, тому виниклі між сторонами відносини в цій частині повинні регулюватись нормами законодавства, яке діяло на час їх виникнення, тобто нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 29 КпШС України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Також, оскільки право власності на спірний житловий будинок виникло в 2011 році, тому виниклі між сторонами відносини в цій частині повинні регулюватись нормами законодавства, яке діяло на час їх виникнення, тобто нормами Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 60 СК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як встановлено в судовому засіданні, згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 09 липня 1977 року міським відділом ЗАГС м. Мелітополя Запорізької області, 09 липня 1977 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, прізвища чоловіка - ОСОБА_2 та дружини - ОСОБА_2, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 09 липня 1977 року зроблено запис № 987.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 14 березня 2001 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,114 га у межах згідно з планом, що розташована на території Новенської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1, призначена для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 27 квітня 2011 року виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області, житловий будинок з вбудованими господарськими приміщеннями АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав, виданого 27 квітня 2011 року комунальним підприємством «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок з вбудованими господарськими приміщеннями АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 27 квітня 2011 року.

За час спільного проживання сторони ніяких договорів про правовий та юридичний статус сумісного майна або його поділ не укладали.

Таким чином, судом встановлено, що зазначений вище житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін, оскільки це майно було набуто та побудовано сторонами в період їх перебування в шлюбі та належить їм на праві спільної сумісної власності, а частки такого майна чоловіка і дружини є рівними.

Разом із цим, заявлені позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої на адресою: АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають, оскільки жодних належних та допустимих доказів того, що саме на цій земельній ділянці сторонами за час шлюбу був побудований житловий будинок, позивачем суду не надано. Так, згідно наданого позивачем державного акту вбачається, що вказана земельна ділянка була передана у приватну власність відповідачу для ведення особистого підсобного господарства, а не для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Відсутні й такі докази і в матеріалах справи. Тому суд приходить до висновку, що земельна ділянка, площею 0,114 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Новенської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1, призначена для ведення особистого підсобного господарства, є власністю відповідача, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була набута у власність відповідачем внаслідок приватизації.

Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду України, викладених у постановах від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15 та від 16 грудня 2015 року № 6-2710цс15, відповідно до яких земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом із тим, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці, приватизованій одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, в частині поділу спільного майна подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, а в іншій частині позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 10, 11, 15, 58, 59, 60, 107, 197, 208, 212 - 215 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: