У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.03.2017 Справа №607/12817/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Братасюка В.М., секретаря судового засідання М.С. Стрілкової,

представника ДВС ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця про відмову зняття арешту з майна боржника ,-

ВСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_2 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з скаргою, зазначивши субєктом, чиї дії оскаржуються, Тернопільський міський відділ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області, заінтересована особа стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_3, про зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні №22396674, накладеного постановою про відкриття виконавчого провадження від 05.11.2010 року.

В обґрунтування вимог скаржник зазначає, що вона є боржником у виконавчому провадженні №22396674, у котрому постановою від 23.05.2012 року повернено виконавчий документ, і котрий (виконавчий документ) повторно не був предявлений протягом встановленого законом строку, однак залишається невирішеним питання про знаття арешту з майна скаржниці, що відмовляється здійснити ДВС в позасудовому порядку.

В судовому засіданні представник скаржниці скаргу підтримав та просить задовольнити з зазначених у змісті скарги підстав. В останнє засідання направив заяву про розгляд скарги за власної відсутності.

Представник ДВС проти задоволення скарги заперечив, зазначив, що державний виконавець діяв в межах закону, а саме ст.25 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції чинного на дату винесення спірної постанови), диспозиція якої надавала виконавцю право у разі відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача накладати арешт на майно боржника. При цьому законних підств скасовувати арешт виконавець не вбачає, оскільки рішення суду залишається не виконаним.

Стягувач не зявився в судове засідання, хоча належним чином повідомлявся про час і місце судового розгляду.

Розглянувши скаргу судом встановлено наступні обставини.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 Постанови за №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» наголошує, що при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини",від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу", від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI, іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

Відтак процесуальними нормами ЦПК щодо здійснення судового контролю є Розділ VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень», тобто ст. 383-389.

Із змісту скарги вбачається, що на виконанні в Тернопільському міському відділ ДВС знаходився виконавчий документ виконавчий лист №2-2635/2010 від 28.10.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 39 500 гривень сплачених в рахунок вартості квартири за попереднім договором, 395 гривень судового збору та 120 гривень на інформаційно технічне забезпечення розгляду цивільної справи.

05.11.2010 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №22396674 з одночасним накладанням арешту на все нерухоме й рухоме майно боржника.

Судом також встановлено, що керуючись п.2 ч.1 ст. 47 ЗУ «про виконавче провадження» (в редакції чинній на дату винесення постанови), 23.05.2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки вжиті виконавцем заходи не дозволити встановлення майна боржника і зазначеною у виконавчому документів адресою, боржник не проживав.

На звернення ОСОБА_2 від 03.10.2016 року про скасування накладеного на її майно арешту, остання отримала повідомлення з Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області про відсутність законних підстав до задоволення її клопотання.

З огляду на викладене суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст.. 25 ЗУ «Про виконавче провадження» (чиного становм на 05.11.2010 року), державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. ….За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обовязковість застосування національними судами України норм Конвенції.

В контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції, ЄСПЛ розглядалися справи про порушення права власності не обєктами були кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню («Бурдов проти Росії» , заява 59498/00. Рішення від 07.05.2002 року).

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1 , має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами , що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_5 проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Суд зазначає, що спірні відносини у даній скарзі виникли, як наслідок невиконання судового рішення про стягнення з скаржниці ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_4 певної суми грошей, наслідком чого було накладання органами ДВС арешту на майно боржника.

Відтак, зважаючи на дату ухвалення рішення судом про стягнення коштів з ОСОБА_6 в 2010 році, та дату звернення скаржниці з скаргою про зняття арешту з майна скаржниці у 2016 році, у стягувача ОСОБА_4 уже тривалий час існує виправдане сподівання на захист свого права власності отримати присуджені судом кошти за рахунок вартості арештованого майна.

З іншого боку суду слід забезпечити справедливу рівновагу від невиправданого втручання в право власності особи (ОСОБА_2Л.) зі сторони державного органу, котрий арешт накладав.

Як зазначає ЄСПЛ в рішенні «ОСОБА_7 проти України» (заява N 40450/04):

«51. Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

52. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ) (див., серед інших джерел, згадане вище рішення у справі ОСОБА_8.) 980_223 …..

53. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі "Бурдов проти Росії", N 59498/00, ECHR 2002-III). Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування (див. рішення у справі "Райлян проти Росії" (Raylyan v. Russia), N 22000/03, п. 31, від 15 лютого 2007 року).

54. Суд також повторює, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі ОСОБА_8; рішення у справі "Ромашов проти України"(Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року).»

Як зазначено вище 23.05.2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки вжиті виконавцем заходи не дозволити встановлення майна боржника і зазначеною у виконавчому документів адресою, боржник не проживав. При цьому арешту з майна боржника представником ДВС знято не було.

Безперечно мотивом накладання арешту на майно боржника органом ДВС в 2010 році, було спонукання боржника ОСОБА_2 до виконання рішення суду, котре набрало законної сили. Тобто спірний захід мав виправдану підставу.

Системний аналіз наданих учасниками судового розгляду доказів дозволяє суду зробити висновок про відсутність підстав до задоволення органом ДВС клопотання заявниці з огляду на ту обставину, що виконавчий документ було повернено постановою державного виконавця стягувачу в 2012 році оскільки вжиті виконавцем заходи не дозволити встановлення майна боржника і зазначеною у виконавчому документів адресою, боржник не проживав, а не у звязку з виконанням боржником остаточного рішення суду, котре набрало законної сили.

Оскільки задоволення вимог стягувача здійснюється, як правило, за рахунок майна боржника, суду взагалі незрозумілі мотиви звернення боржника ОСОБА_2 як до органу ДВС з заявою про зняття арешту з власного майна в 2016 році, так і в подальшому до суду, за обставин, коли сама ОСОБА_2 завідомо обізнана, що нею свідомо залишається невиконаним рішення суду про стягнення з неї грошей на користь стягувача ОСОБА_4

Окремо суд наголошує, що представником ДВС належними та допустимими доказами (рек. лист з повідомленням про вручення, тощо) не доведено, що ОСОБА_3 був обізнаний про повернення йому виконавчого документа постановою виконавця в 2012 році факт повідомлення стягувача про повернення виконавчого документа має значення для правильного вирішення скарги, оскільки повернення виконавчого листа постановою державного виконавця від 23.05.2012 року, надавало право стягувачу ОСОБА_4 повторного предявлення виконавчого документа для примусового виконання до 23.05.2013 року, про що прямо зазначено державним виконавцем у власній постанові.

Суд повинен виходити із засад доцільності та необхідності захисту інтересів, насамперед, стягувача, права якого підтверджені судовим рішенням.

Відтак за недоведеністю отримання стягувачем постанови виконавця від 23.05.2012 року про повернення виконавчого документа, суд вбачає обєктивну причину неможливості реалізації ним права на повторне звернення до виконання виконавчого листа з метою домогтися виконання остаточного рішення суду, котре набрало законної сили.

На підставі наведеного, керуючись ст. 383 389 ЦПК України суд ,-

у х в а л и в :

В задоволенні скарги ОСОБА_2 про зобовязання Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області зняти арешт з майна боржника у виконавчому провадженні №22396674, накладений постановою про відкриття виконавчого провадження від 05.11.2010 року відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення .

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддяОСОБА_8