Справа № 203/3835/16-ц
Провадження № 2/0203/159/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2017 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.

при секретарі Заярній А.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_6, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договорів позики з додатковими угодами недійсними, зобовязання вчинити дії

встановив:

17 серпня 2016 року позивачка звернулась до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_5, треті особа без самостійних вимог ОСОБА_6, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійним договору позики від 19 вересня 2014 року, за реєстром № 786 та додаткових угод до нього № 1 від 25 лютого 2015 року та № 2 від 02 жовтня 2015 року (т. 1 а.с. а.с. 2 7). В ході розгляду справи позивачкою неодноразово уточнювались та збільшувались позовні вимоги (т. 1 а.с. а.с. 64 73, 201 205, т. 2 а.с. а.с. 6 8). З урахуванням уточнення та збільшення позовних вимог позивачка просила визнати недійсними з моменту укладання: договір позики від 15 жовтня 2012 року між позивачкою та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстром № 1370 та додаткові угоди до нього, договір позики між позивачкою та відповідачем від 19 вересня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстром № 786 да додаткові угоди до нього № 1 від 25 лютого 2015 року за реєстром № 125, № 3 від 02 жовтня 2015 року за реєстром № 634, договір позики між позивачкою та відповідачем від 26 березня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстром № 201 та додаткову угоду № 1 до нього за реєстром № 635, в порядку реституції зобовязати відповідача повернути усю отриману за договором позики переплату в розмірі 226 094 грн. (т. 1 а.с. а.с. 72, 204 205, т. 2 а.с. а.с. 7 8).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2017 року уточнену позовну заяву ОСОБА_4 в частині вимог про зобовязання внаслідок визнання договорів недійсними повернути у власність позивачки квартири № 105 в м. Києві по вул. Матикіна Генерала, буд.16 повернуто позивачці, оскільки ці вимоги не підсудні Кіровському районному суду м. Дніпропетровська (т.2 а.с.11-12).

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що дійсно укладала з відповідачем вказані вище договори позики, в яких сума позики була виражена в іноземній валюті доларах США та євро, вважає, що такі умови договору не відповідають вимогам законодавства України щодо валютного регулювання, оскільки єдиним платіжним засосом на території України є гривня.

Крім того, позивачка вказувала, що договорами передбачена сплата процентів за користування грошовими коштами, що свідчить про надання фінансових послуг, на що відповідач не має права, оскільки надання таких послуг можливе лише фінансовими установами. Додатково позивачка посилалась на факт відсутності передачі грошових коштів в розмірах та на умовах, вказаних у договорах. З вказаних підстав вважає, що договори позики та додаткові угоди до них мають бути визнані недійсними. У звязку з цим, а також враховуючи, що позивачкою передано відповідачу більшу суму в гривні, ніж еквівалент в національній валюті сум іноземної валюти вказаних в договорах на відповідні дати, просила зобовязати відповідача повернути таку різницю в розмірі 226 094 грн.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та просив його задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві. Додатково посилався на правові позиції Верховного Суду України щодо обовязковості виконання зобовязань, визначених в еквіваленті іноземною валюти, в гривні за курсом Національного банку України на дата платежу.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечували, вказували, що договори відповідають вимогам законодавства України, укладені у встановленому порядку та посвідчені нотаріально. Грошові кошти за договорами позики передавались в повному обсязі, що підтверджується розписками, наданими суду. Позивачка на цей час не є учасником боргових правовідносин, оскільки за Договором про переведення боргу від 02 жовтня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстром № 637, боржником за договором позики замість позивачки стала третя особа ОСОБА_6. Також наголошували, що на правовідносини, які виникли між сторонами не розповсюджується дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Представники відповідача також вказували на безпідставність вимог про зобовязання повернути кошти (т. 1 а.с. а.с. 55 56, 122 124, 144 146, 209, т. 2 а.с.а.с. 2 4).

Представник третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_6 в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з мотивів вказаних позивачкою.

Сторони особисто в судове засідання не зявлялись про причини неявки не повідомляли, повідомлялись про час і місце розгляду справи належним чином.

Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив. Повідомлявся про час і місце розгляду справи належним чином.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

15 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_8 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром № 1370. За вказаним договором передбачено, що ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 прийняла позику в розмірі 184 000 євро та 690 000 доларів США зі строком остаточного повернення до 15 квітня 2013 року (т. 1 а.с. 74).

25 квітня 2014 року до вказаного договору було укладено додаткову угоду № 1, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром № 342. Відповідно до вказаної угоди суму позики змінено, визначено нову суму 660 000 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики до 15 липня 2014 року (т. 1 а.с. 75).

19 вересня 2014 року до договору позики від 15 жовтня 2012 року було укладено додаткову угоду № 2, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром № 788. Відповідно до вказаної угоди суму позики змінено, визначено нову суму 705 000 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики до 16 грудня 2014 року (т. 1 а.с. 76).

25 лютого 2015 року до договору позики від 15 жовтня 2012 року було укладено додаткову угоду № 3, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром № 127. Відповідно до вказаної угоди суму позики змінено, визначено нову суму 777 000 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики до 30 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 77).

02 жовтня 2015 року до договору позики від 15 жовтня 2012 року було укладено додаткову угоду № 4, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром № 633. Відповідно до вказаної угоди суму позики змінено, визначено нову суму 675 000 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики до 31 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 78).

Крім того, 19 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_8 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром № 786. За вказаним договором передбачено, що ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 прийняла позику в розмірі 96 160 євро та 129 250 доларів США зі строком остаточного повернення до 28 грудня 2014 року (т. 1 а.с. 8).

25 лютого 2015 року до вказаного договору було укладено додаткову угоду № 1, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром № 125. Відповідно до вказаної угоди суму позики змінено, визначено нову суму 101 330 євро та 140 250 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики до 30 червня 2015 року. (т. 1 а.с. 9).

02 жовтня 2015 року до договору позики від 19 вересня 2014 року було укладено додаткову угоду № 2, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром № 634. Відповідно до вказаної угоди суму позики змінено, визначено нову суму 79 958 євро та 77 625 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики до 31 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 10).

Також, 26 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_8 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром № 201. За вказаним договором передбачено, що ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 прийняла позику в розмірі 343 750 доларів США зі строком остаточного повернення до 30 листопада 2015 року (т. 1 а.с.а.с. 89 90).

02 жовтня 2015 року до вказаного договору було укладено додаткову угоду № 1, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром № 635. Відповідно до вказаної угоди суму позики змінено, визначено нову суму 280 250 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики до 31 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 91).

На підставі вказаних договорів між сторонами відбувались відповідні розрахунки щодо передачі та повернення грошових коштів про що складались розписки (т. 1 а.с. а.с. 14 15, 50 51, 80 88, 125 128).

02 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 від імені якої діяв ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було укладено договір про переведення боргу за договором позики, згідно якого боржником щодо повернення позики в розмірі 280 250 доларів США став ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 49).

При вирішення позовних вимог про визнання вказаних вище договорів позики з додатковими угодами до них недійсними, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання про валюту виконання зобовязання суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Саме такого правового висновку дійшов Верховного Суду України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14.

Разом з тим, вказана правова позиція стосується порядку виконання зобовязань за договорами позики, і нею не встановлюється протиправність укладання договорів позики в іноземній валюті. Навпаки, встановлюючи порядок виконання зобовязань за договором позики в іноземній валюті, Верховний Суд України підтвердив, що укладання таких договорів можливе і це не суперечить цивільному законодавству України.

Також слід відзначити, що відповідно до п.п. г) п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» потребують індивідуальної ліцензії операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або застави. Таким чином, використання іноземної валюти для її передачі в позику відповідної ліцензії не потребує.

Оцінюючи доводи позивачки щодо невідповідності договорів позики вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1 2 ст. 2 вказаного Закону він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону учасники ринку фінансових послуг особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об'єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг.

Оскільки відповідач не належить до фінансових установ і не виступає у спірних правовідносинах як учасник ринку фінансових послуг, суд приходить до висновку, що дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» на ці відносини не розповсюджується. Крім того, суд відзначає, що вказаний вище закон не містить положень про можливість надання грошових коштів в позику виключно фінансовими установами і не обмежує громадян в праві укладання договорів позики на підставі норм Цивільного кодексу України.

При таких обставинах, позовні вимоги про визнання договорів позики з додатковими угодами до них недійсними задоволенню не підлягають, оскільки судом не встановлений факт невідповідності вказаних правочинів вимогам законодавства України. У звязку з відмовою в позовних вимогам про визнання правочинів недійсними, не підлягають задоволенню і похідні вимоги про застосування реституції та зобовязання повернути грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи повну відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 15, 203, 204, 215, 1046 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договорів позики з додатковими угодами недійсними, зобовязання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 15.05.2017 р.

Суддя С.В. Єдаменко