У Х В А Л А

23 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Рівненського міського суду від 17 лютого 2017 року в справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області; про встановлення факту перебування на утриманні,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 17 лютого 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі за її заявою, заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області; про встановлення факту перебування на утриманні.

На ухвалу судді заявником подано апеляційну скаргу, де покликається на її незаконність і необґрунтованість, що полягають у порушенні норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначала про незастосування суддею норм ст.ст. 255, 271 ЦПК України, п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" щодо загальних засад пред'явлення заяви в порядку окремого провадження. Так, вона вважає, що має право на призначення пенсії в разі втрати годувальника, однак суддею на це уваги не було звернуто.

Зважаючи на викладене, просить скасувати ухвалу судді першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до Рівненського міського суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_1, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суддя першої інстанції виходив з того, що за змістом заяви ОСОБА_1 заявлені нею вимоги носять юридичну природу, що свідчить про існування спору про право, а тому відмовив у відкритті провадження у справі.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як убачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 1 лютого 2008 року, чоловік заявника, з яким вона перебувала у шлюбі з 9 листопада 2007 року, - ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 7). Він був військовослужбовцем і отримував в зв'язку з цим відповідну пенсію в Головному правлінні Пенсійного фонду в Рівненській області.

Вважаючи, що вона повністю знаходилася на утриманні чоловіка, оскільки не була ще тоді пенсіонером і її заробіток був нижчим за середній, у лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме того факту, що перебувала на утриманні свого чоловіка до дня його смерті.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.ст. 29, 31, 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсії в разі втрати годувальника сім'ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім'ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати.

Члени сім'ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім'ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів для існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Статтями 255, 271 ЦПК України визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

-згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

-чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

-заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

-встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 8 своєї постанови №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", вбачається, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Тому, приходячи до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що висновок судді про існування спору про право є передчасним, через що необхідно перевірити доводи заявника про наявність обставин, які свідчать про можливість встановлення факту, який має юридичне значення.

Роз'яснення п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" вказують, що статтею 7 Закону України "Про судовий збір" врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір"). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом України "Про судовий збір"; в ухвалі про повернення судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ.

Таким чином, апеляційним судом питання про судові витрати не вирішувалося.

Відповідно до п. 3 ст. 312 ЦПК України порушення суддею першої інстанції порядку, встановленого для вирішення питання про відкриття провадження у справі, є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу судді Рівненського міського суду від 17 лютого 2017 року скасувати, а питання про відкриття провадження у справі передати до суду першої інстанції.

Головуючий:

Судді: