Справа № 153/997/15-ц Провадження № 22-ц/772/1312/2017Головуючий в суді першої інстанції Любинецька-Онілова А. Г.
Категорія 46Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Марчук В.С., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у режимі відеоконференції у залі судових засідань в місті Вінниці апеляційну скаргу Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 31 березня 2017 року у справі за позовом Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом; за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення,

встановила:

У червні 2015 року Михайлівська сільська рада Ямпільського району Вінницької області звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, мотивуючи вимоги тим, що власником житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_2. Відповідачі з лютого 2009 року в спірному будинку не проживають без поважних причин, оскільки виїхали на постійне місце проживання в АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що територіальна громада в особі Михайлівської сільської ради має намір розпорядитися житловим будинком на власний розсуд, позивач, на підставі вимог статей 71, 72 Житлового Кодексу України (далі - ЖК України), просив визнати ОСОБА_3, ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_2.

Справа слухалась судами неодноразово.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 4 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися в суд із зустрічним позовом до Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області про усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком шляхом вселення, мотивуючи вимоги тим, що в листопаді 2012 року Михайлівська сільська рада незаконно вигнала їх з житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_2 та замінила замки в будинку та господарських спорудах. Вони неодноразово зверталися до суду з позовними заявами про захист своїх житлових прав з метою повернення спірного житла, де знаходяться їх речі і в якому вони не можуть проживати.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2, ОСОБА_3 просили зобов'язати Михайлівську сільську раду Ямпільського району Вінницької області усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, який розташований по АДРЕСА_2 шляхом вселення їх у зазначене житло.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 31 березня 2017 року в задоволенні первісного та зустрічного позову відмолено.

В апеляційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення сторонами не оскаржується.

Михайлівський сільський голова ОСОБА_5 та адвокат Вітвіцький О.Ю. підтримали апеляційну скаргу в оскаржуваній частині та просили її задвольнити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог Михайлівської сільської ради про не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірному житловому будинку без поважних причин.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло, держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою або органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону, Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як слідує із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справ Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Судом установлено, що рішенням звітних зборів уповноважених членів сільськогосподарського підприємства «Маяк» села Михайлівка від 22 лютого 1994 року виділено ОСОБА_3 будинок спеціаліста із наявними господарськими спорудами по АДРЕСА_2 (т. 1, а.с.114).

Рішенням 21 сесії 4 скликання Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області № 172 від 21 грудня 2004 року надано ОСОБА_3 дозвіл на приватизацію житлового будинку по АДРЕСА_2 (т. 1, а.с.115).

Рішенням 17 сесії 5 скликання № 125 від 29 травня 2008 року скасоване рішення 21 сесії 4 скликання Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області № 172 від 21 грудня 2004 року, яким ОСОБА_3 надано дозвіл на приватизацію житлового будинку по АДРЕСА_2 (т. 1, а.с.116).

Постановою Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 квітня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2014 року, визнано протиправним та скасоване рішення 17 сесії 5 скликання № 125 від 29 травня 2008 року «Про скасування рішень 21 сесії 4 скликання від 21 грудня 2004 року № № 172, 173, 174, рішення 29 сесії 4 скликання від 21 грудня 2005 року № 286 «Про надання дозволу на приватизацію житлового будинку в с. Михайлівка» в частині скасування рішення 21 сесії 4 скликання від 21 грудня 2004 року № 172 «Про надання дозволу на приватизацію житлового будинку в селі Михайлівка по АДРЕСА_2» (т. 1, а.с.117-118, 120-121).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 листопада 2012 року житловий будинок АДРЕСА_2 перебуває у комунальній власності Михайлівської сільської ради (т. 1,а.с.3).

Також із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 протягом 2012-2014 років неодноразово зверталися до Михайлівської сільської ради із заявами про передачу у власність одноквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.39-40).

Рішенням Михайлівської сільської ради № 145 від 27 грудня 2012 року відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в оформленні передачі в спільну сумісну власність одноквартирного будинку АДРЕСА_2.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року визнано дії Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області щодо зняття з розгляду 38 сесії 6 скликання заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_2 від 11 вересня 2014 року про передачу в приватну спільну сумісну власність житлового будинку по АДРЕСА_2 протиправними.; зобов'язано Михайлівську сільську раду розглянути заяву відповідачів (т. 1, а.с.119).

Рішенням 42 сесії 6 скликання № 241 від 13 березня 2015 року відмовлено відповідачам в оформленні передачі в приватну спільну сумісну власність житлового будинку по АДРЕСА_2.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2015 року визнано протиправним і скасоване рішення 42 сесії 6 скликання № 241 від 13 березня 2015 року; зобов'язано Михайлівську сільську раду Ямпільського району Вінницької області розглянути заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 11 вересня 2014 року про передачу у власність житлового будинку АДРЕСА_2 Ямпільського району Вінницької області у відповідності до Закону України «Про приватизації державного житлового фонду» (т. 1, а.с.125-126).

Рішенням виконавчого комітету Михайлівської сільської ради № 55 від 16 грудня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у передачі в приватну власність спірного житлового будинку (т. 1, а.с.128-129).

З акта обстеження матеріально-технічного стану будинку АДРЕСА_2 від 20 листопада 2012 року слідує, що будинок знаходиться у нежилому занедбаному стані (т. 1, а.с.5).

Обґрунтовуючи позовні вимоги та в своїх поясненнях представник позивача зазначав, що спірний будинок перебуває у власності територіальної громади села Михайлівка в особі Михайлівської сільської ради. При цьому вказував, що відповідачі не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців, а відтак просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Заперечуючи проти позову Михайлівської сільської ради, відповідачі зазначали, що з поважних причин не проживають у спірному будинку, оскільки тимчасово переїхали проживати в село Цекинівка для здійснення догляду за хворими батьками. Разом з тим ОСОБА_3 зазначав, що приїжджає до спірного будинку, оскільки працює в селі Михайлівка, в будинку залишені їх речі домашнього вжитку.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Стаття 71 Житлового кодексу Української РСР передбачає умови збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, згідно з якими при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

При цьому встановлено, що якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а вразі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК Української РСР).

Отже, для того, щоб визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідна наявність таких умов:

особа відсутня за місцем реєстрації без поважних причин понад 6 місяців;

відсутні поважні причини відсутності особи понад 6 місяців, перелік яких чітко визначений законом;

наявність доказів того, що особа не проживає у житлі протягом цього строку і більше.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача (пункт 11 Пленуму).

Матеріалами справи встановлено, що між сторонами існують тривалі судові спори з приводу не надання позивачем дозволу відповідачам на оформлення права власності на спірний житловий будинок. При цьому позивачем надано відповідачам дозвіл на приватизацію житлового будинку, який останні не можуть реалізувати.

На думку колегії суддів, позивач не довів, що відповідачі втратили право користування спірними будинком. При цьому втручання позивача у використання відповідачами прав на житло не є виправданим, з огляду на ненадання доказів наявності у сім'ї ОСОБА_3 іншого житла, а також надання органом місцевого самоврядування згоди на приватизацію спірного житла та незаконного скасування свого ж рішення про приватизацію, яке скасоване у судовому порядку.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачі протягом тривалого часу не проживають у спірному будинку та виїхали на постійне місце проживання в інший населений пункт.

Разом з тим позивач не визначив, чи пов'язане не проживання відповідачів у спірному будинку з 2009 року із їх вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК), чи з тимчасовою відсутністю та з яких причин (ст. 71 ЖК).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції відповідно до положень ст. ст. 212 - 214 ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку, що Михайлівська сільська рада не довела свої вимоги про не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірному житловому будинку без поважних причин.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід відхилити, а судове рішення в частині яка оскаржується залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області відхилити.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 31 березня 2017 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.С. Марчук

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький