Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №300/833/16-ц

01.03.2017 смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в особі судді:

ОСОБА_1 О. А., при секретарі с/з ОСОБА_2, розглянувши у залі судових засідань в смт. Воловець цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

27.09.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_4 з позовом про визнання кредитного договору № KF 51766 від 26.08.2008 року недійсним.

Позов мотивований тим, що 26.08.2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ "Електрон Банк" (перейменоване рішенням Загальних зборів у Публічне акціонерне товариство "ВіЕс Банк") укладено кредитний договір № KF 51766, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 37 000 доларів США строком на 25 років. Позивач вважає, що при підписанні даного договору та в ході його виконання відповідачем було порушено законі права позивача як споживача кредитної послуги, а сам договір за своїм змістом та текстом не відповідає законодавству України, тому просить суд визнати його недійсним.

Позивач та представник позивача на виклик суду не з'явилися, надали суду клопотання про слухання справи за їх відсутності, позов підтримують, наполягають на його задоволенні.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, надав суду заяву про слухання справи без його участі, проти позову заперечує.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно з ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 26.08.2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ "Електрон Банк" (перейменоване рішенням Загальних зборів у Публічне акціонерне товариство "ВіЕс Банк") укладено кредитний договір № KF 51766, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у сумі 37000 доларів США на строк до 25.08.2033 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом (а.с.5-8).

Стаття 627 Цивільного кодексу України, з посиланням на статтю 6 Кодексу передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір, в силу ст. 638 ЦК України вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 10.5 кредитного договору №KF 51766 від 26.08.2008 року підтверджено, що сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, позичальник повністю розуміє значення своїх дій і керує ними, розуміє всі умови цього Кредитного договору, свої права та обов"язки за ним і погоджується з ними. Тобто, оспорюваний договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених в ньому (а.с.7).

Пунктом 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року передбачено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Таким чином твердження позивача про порушення банком істотної умови договору- визначення сплати відсотків за користування кредитом- в іноземній валюті спростовується вищезазначеним положенням законодавства в сфері банківської діяльності.

Крім цього, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним (п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012).

Однак, кредитний договір № KF 51766 укладений 26.08.2008 року, тому дане положення Закону в цьому випадку застосовуватись не може.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина перша статті 203 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так, стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов"язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Позивач ОСОБА_4 при обґрунтуванні своїх вимог щодо недійсності правочину посилається на ту обставину, що його як споживача кредитних послуг, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» було введено в оману, оскільки інформація щодо умов кредитування надавалася у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб.

Проте, і дане твердження позивача спростовується положенням п.10.5 Договору, з якого вбачається, що перед укладенням Кредитного договору банк повідомив позичальника у письмовій формі про умови кредитування у банку, і даний факт позивач засвідчив власноручним підписом у оспорюваному договорі (а.с.7, 8).

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджено, що при реалізації ОСОБА_4 прав позичальника -споживача фінансової послуги отримання кредиту не було порушено чи обмежено його прав на свободу вибору, не було порушення його свободи волевиявлення, позивач міг відмовитися від наданої Банком послуги та скористатися послугами інших банків, не було встановлено принципів нерівності сторін по кредитному договорі та будь-яким чином не обмежено права позичальника на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасно інформації про умови кредитування, а відтак і не встановлено порушень прав споживача в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору.

Інших доказів на підтвердження свої вимог позивачем суду не надано.

За таких обставин позивачем належними, допустимими та достатніми доказами не доведено порушення, на його думку, прав та охоронюваних законом інтересів при укладанні кредитного договору № KF 51766 від 26.08.2008 року.

Враховуючи вищенаведене, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст.10, 11,15, 60, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 1057, 627, 632 ЦК України, ст.11, 15, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" про визнання кредитного договору недійсним- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: Софілканич О. А.