Справа № 639/6784/16-ц
Провадження № 2/639/270/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсацію за нараховану, але невиплачену заробітну плату,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату, який 16.02.2017 року був остаточно уточнений.

Відповідно до уточненої редакції позовних вимог позивач просила суд стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2014 року по 27.03.2015 року у розмірі 1393,96 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.03.2015 року по 21.12.2016 року у розмірі 193604,58 грн. та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 1319,66 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01.10.2013 року по 27.03.2015 року вона працювала на Державному підприємстві «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» прибиральницею службових приміщень в соціально-побутовому відділі №101. 27.03.2015 року позивач була звільнена з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін, однак розрахунок з нею проведений не був, на день звільнення з роботи їй було нараховану заробітну плату за період з квітня 2014 року по березень 2015 року у розмірі 6217,72 грн., але виплатити її відмовилися.

Позивач вказує, що 22.12.2016 року під час розгляду справи у суді, відповідач частково виплатив їй заборгованість по заробітній платі у розмірі 4823,76 грн. Залишок заборгованості, яка існує перед позивачем по виплаті заробітної, становить 1393,96 грн.

Також 22.12.2016 року відповідачем частково була виплачена компенсація за нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 2109,60 грн.

У зв`язку з тим, що на день звільнення, в порушення вимог ст. 115 - 116 КЗпП України, відповідач не виплатив належну їй заробітну плату, вона звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі в сумі 1393,96 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.03.2015 року по 21.12.2016 року в сумі 193604,58 грн. та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 1319,66 грн.

В судове засідання сторони не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися, надали заяви з проханням справу розглянути у їх відсутність. При цьому, представник позивача позов ОСОБА_1 підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності №120-27/157 від 12.01.2017 року, раніше в судових засіданнях позов ОСОБА_1 визнавала частково, не заперечувала проти стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 1393,96 грн., виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 2026,06 грн. з урахуванням графіку роботи підприємства, посилаючись на те, що на цей період на заводі був неповний графік роботи, працювали усього два дні на тиждень. В частині стягнення компенсації за нараховану, але невиплачену заробітну плату визнала в сумі 2109,60 грн., посилаючись на те, що 15.12.2016 року підприємством було частково виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 4823,76 грн., а тому компенсація на цю суму складає 2109,60 грн. Зазначена сума була позивачу виплачена. В іншій частині заперечувала, посилаючись на те, що компенсація може бути нарахована тільки після сплати боргу.

Суд, дослідивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працювала на Державному підприємстві «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» з 01.10.2013 року по 27.03.2015 року прибиральницею службових приміщень в соціально-побутовому відділі №101 року. Наказом №34К к від 27.03.2015 року звільнена з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін. (а.с. 8-9)

Як вбачається з довідки підприємства за № 014-783 від 22.12.2016 року, станом на 19.12.2016 року перед позивачем мається заборгованість по заробітній платі за період квітень, травень, серпень 2014 року в загальній сумі 1393,96 грн. (а.с. 74)

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Зважаючи ж на ту обставину, що відповідач по даній справі фактично не виплачував позивачу заробітну плату за вищевказаний проміжок часу, що знайшло своє беззаперечне підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості по заробітній платі такими, що ґрунтуються за Законі, а тому підлягають задоволенню.

Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13)

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14)

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Враховуючи, що ОСОБА_1 була звільнена 27.03.2015 року, останні два календарні місяця роботи позивача з 27.01.2015 р. по 27.03.2015 р.

Відповідно до наказу Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» від 10.12.2014 року на підприємстві було встановлено з 01 січня 2015 року по 31 березня 2015 року включно неповний робочий час у вигляді неповного робочого тижня з графіком роботи 2 робочі дні на тиждень понеділок та вівторок.(а.с. 46)

З вказаним наказом, як зазначає представник позивача, ОСОБА_1 вона була ознайомлена, і дійсно такий графік роботи на підприємстві існував.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 305,37 грн. виходячи із наступного розрахунку: заробітна плата за лютий 2015 року - 1814,19 грн. + заробітна плата за березень 2015 року -3071,79 грн./16.

Сумарне число робочих днів за останні два календарні місяці роботи згідно з графіком роботи підприємства складає 16 робочих днів (лютий 2015 року 2 робочі дні на тиждень: 4 понеділка та 4 вівторка, березень 2015 року - 2 робочі дні на тиждень: 4 понеділка та 4 вівторка)

Отже, середньомісячне число робочих днів складає 8 робочих дні (8 робочих днів за лютий 2015 року + 8 робочих днів за березень 2015 року / на 2).

В судовому засіданні представник позивача пояснила, що 22.12.2016 року Державним підприємством «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» частково було виплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 4823,76 грн., проти чого не заперечувала і представник відповідача.

Таким чином, час затримки належних ОСОБА_1 як звільненому 27.03.2015 року працівнику сум, складає період з 27.03.2015 року по 22.12.2016 року (включно), дата часткового розрахунку.

Так як, позивач ОСОБА_1 була звільнена з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» 27.03.2015 року, то кількість робочих днів (з урахування графіку роботи підприємства, а саме два дні на тиждень - понеділок та вівторок) у 2015 році склала 78 робочих днів, у 2016 році 88 робочих днів.

Загальна сума робочих днів за період з 27.03.2015 р. по 21.11.2016 р. становить 166 днів.

Отже розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні складає 50 691,42 грн. (305,37 грн. х 166 робочих днів).

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку з 27.03.2015 р. по 21.12.2016 р. такими, що ґрунтуються за Законі, а тому підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд не погоджується з позицією представника відповідача в той частині, що при визначені розміру середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені береться до уваги графік роботи підприємства, який був встановлений після звільнення позивача з роботи, оскільки дія наказів підприємства на звільненого працівника не поширюється.

В абзаці 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 48 859,20 грн. зазначений без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

Також суд вважає, що підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача у частині стягнення компенсації за нараховану, але не виплачену заробітну плату виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - ОСОБА_2) встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідності до вимог ст. ст. 2, 3 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс інфляції з дати звільнення позивача 27.03.2015 року становить: березень 2015 року -110,8%; квітень 2015 року 114,0%; травень 2015 року 102,2 %; червень 2015 року 100,4%; липень 2015 року -99,0%; серпень 2015 року 99,2%; вересень 2015 року -102,3%; жовтень 2015 року -98,7%; листопада 2015 року -102,0%; грудень 2015 року -100,7%; січень 2016 року 100,9%; лютий 2016 року -99,6%; березень 2016 року 101,0%; квітень 2016 року -103,5; травень 2016 року 100,1 %; червень 2016 року -99,8%; липень 2016 року 99,9%; серпень 2016 року не встановлено. Загальна сума компенсації з урахуванням індексу інфляції складає 3429,26 грн.

Як вбачається із Довідки Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» №014-784 від 22.12.2016 року, ОСОБА_1 за жовтень, грудень 2014 року, лютий та травень 2015 року була нарахована та виплачена компенсація за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 2109,60 грн. (а.с.75)

Таким чином, компенсація за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати з урахуванням індексу інфляції становить суму 1319,66 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

У звязку з тим, що справа доведена до суду з вини відповідача, суд вважає необхідним стягнути з нього на користь держави судові витрати у вигляду судового збору.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 367 ЦПК України, ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 18, 21, 24, 94, 115, 116, 117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсацію втрати частини заробітної с плати у зв'язку із порушенням строків її виплати- задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2014 року по березень 2015 року в загальній сумі 1 393,96 грн.(одна тисяча триста девяносто три гривні).

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50 691,42 грн. (пятдесят тисяч шістсот девяносто одна гривня сорок дві копійки ).

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь ОСОБА_1 компенсацію за порушення строків виплат за весь час затримки у розмірі 1 319,66 грн.(одна тисяча триста девятнадцять гривень шістдесят шість копійок).

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка» на користь держави судовий збір в сумі 801,07 грн. (вісімсот одна гривня сім копійок).

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту отримання його копії.

Суддя В. В. Труханович