Справа № 760/6863/17-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2017 року м. Київ
Солом`янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Українця В.В.
при секретарі Трофимчук К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
13 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги мотивує тим, що у 2014 році в зв`язку з початком збройної військової агресії Російської Федерації, яка полягала в окупації Автономної Республіки Крим та початком військових дій на сході України, його брат, сержант ОСОБА_2 , 1986 року народження, був призваний на військову службу у військову частину польова пошта НОМЕР_1 , де проходив військову службу на посаді командира 1 відділення 3 групи 3 роти 1 загону спеціального призначення.
Під час проходження військової служби з метою виконання бойового завдання його брат, сержант ОСОБА_2 , був направлений в службове відрядження, де брав участь в Антитерористичній операції.
29 липня 2014 року внаслідок бойових дій його брат загинув.
Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця Міністерства оборони України його брат одержав такі ушкодження: «Перелом кісток склепіння черепу, відкрита черепно-мозкова травма», яке згідно лікарського свідоцтва про смерть № 739, виданого 05 серпня 2014 року Кіровоградським обласним бюро судово-медичної експертизи, стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно цього протоколу смерть брата була визнана такою, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Трагічна та передчасна смерть його брата завдала йому значної психологічної травми, призвела до психічного зриву. Він постійно знаходиться в пригніченому психологічному та стресовому стані не тільки через власні переживання, але й через стан здоров`я матері. Через важкий психологічний стан він почав відчувати значне погіршення стану свого здоров`я, почав погано спати, у нього почали виникати конфлікти з оточуючими та матір`ю, яка не хоче повертатися до нормального життя і постійно говорить про смерть його брата. Оскільки смерть його брата була пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, тому обов`язок по відшкодуванню завданої йому моральної шкоди лягає на Міністерство оборони України.
Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 1000000 гривень.
У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Пояснив суду, що позов пред`явлено до Міністерства оборони України як до фактичного роботодавця, так як відповідач неналежно організував переміщення військовослужбовців, внаслідок чого останні загинули. Сторона позивача вважає, що підставою для відшкодування моральної шкоди є саме неналежна організація Міністерством оборони України військової служби. Позивач проживав разом з братом та вони були зареєстровані за однією адресою.
Представник відповідача вважав, що позов не підлягає задоволенню. Підтримав письмові заперечення проти позову. Пояснив суду, що ОСОБА_2 був професійним військовослужбовцем, призваний у 2010 році, проходив військову службу в батальйоні спеціального призначення та загинув під час виконання бойового завдання. За фактом загибелі й обставин при яких стались такі події порушені кримінальні провадженні та проводяться слідчі дії.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що сержант ОСОБА_2 , командир 1 відділення 3 групи 3 роти 1 загону спеціального призначення, загинув 29 липня 2014 року в результаті ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї (а.с. 10).
Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 739 від 05 серпня 2014 року травми отримані 29 липня 2017 року ОСОБА_2 внаслідок вогнепального поранення (а.с. 11-12).
У витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (протокол № 2585 від 09 вересня 2014 року) травма сержанта ОСОБА_2 : «Перелом кісток склепіння черепу, відкрита черепно-мозкова травма», та причина смерті, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 14).
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилається на те, що він, як брат померлого військовослужбовця ОСОБА_2 , з яким також разом проживав, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Встановлено, що травми, від яких помер військовослужбовець ОСОБА_2 , отримані останнім під час проходження військової служби в зоні проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
За положеннями ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на:
1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;
2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;
3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.
Дія цього Закону не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Частиною 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
У ч. 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Позивачем, який є братом загиблого, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження, того він та ОСОБА_2 є сім`єю у розумінні ч. 2 ст. 1168 ЦК України та ч. 2 ст. 3 СК України.
Сам факт реєстрації місця проживання за однією адресою не дає підстав вважати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є однією сім`єю, тобто особами, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Крім того, представник відповідача зазначав, що ОСОБА_2 був кадровим військовим та проживав за місцем знаходження військової частини, в який проходив службу. За адресою, вказаною відповідачем він був лише зареєстрований, тому не був пов`язаний спільним побутом з позивачем.
Стороною позивача не надано суду і доказів того, що смерть брата позивача пов`язана з неналежною організацією військової служби Міністерством оборони України.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 23 ЦК України, оскільки позивач не довів, що відповідач заподіяв йому моральну шкоду, яка полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Саме такі підстави відшкодування моральної шкоди, визначені ч. 2 ст. 23ЦК України.
Щодо посилань представника позивача на те, що позов пред`явлений до Міністерства оборони України як до роботодавця, який неналежно організував переміщення військовослужбовців, внаслідок чого останні загинули, то суд зазначає, що ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах з відповідачем.
Стаття 237-1 КЗпП України, на яку ОСОБА_1 посилається в позовній заяві, регулює порядок відшкодування моральної шкоди особі з якою працівник перебував у трудових відносинах, і не є підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу за наведених ним в позові обставин.
З огляду на викладене, позов не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 23, 1167, 1168 ЦК України, ст. 3 СК України, ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,
в и р і ш и в:
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: