ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Київ
Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Сімоненко В.М.,
суддів:Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,
Романюка Я.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, про визнання незаконним і скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку і договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки з незаконного володіння, за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року заступник прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київлісгосп») звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що рішення Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27 червня 2008 року про надання дозволу на складення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_6 та від 20 лютого 2009 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_6 у межах Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області площею 0,13 га, виданий на підставі цього державний акт на право власності на земельну ділянку та договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, а саме до кварталу 48 виділ 2 Васильківського лісництва, та була надана у приватну власність без зміни цільового призначення, та без згоди постійного користувача - ДП «Київлісгосп» на її вилучення.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2015 року позов заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київлісгосп» задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким закрито провадження у справі в частині позовних вимог про витребування з незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ДП «Київлісгосп» земельної ділянки площею 0, 1300 га, яка розташована в межах Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. У решті позову заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Київлісгосп» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2016 року касаційні скарги ДП «Київлісгосп» та першого заступника прокурора Київської області відхилено, рішення Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2015 року залишено без змін.

1 вересня 2016 року від заступника Генерального прокурора України надійшла до Верховного Суду України заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 20, 84, 116 - 118, 149 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), та пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України (далі - ЛК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року, від 16 липня, дві ухвали від 29 липня (справи № 6-6519св15, 6-14412св15), 28 жовтня, 23 грудня 2015 року, 3 лютого 2016 року, дві ухвали від 10 лютого (справи № 6-34203ск15, 6-30539ск15), 17 лютого, 16 травня, 6 липня, 22 червня, 20 липня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року, від 3 грудня, 17 грудня, 24 грудня 2014 року, 21 січня, 11 лютого, 8 квітня, 1 липня, 3 вересня 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Генеральної прокуратури України ОСОБА_8, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Суди розглядали справу неодноразово.

Під час розгляду справи суди встановили, що рішенням Тарасівської сільської ради XVI сесії V скликання від 27 червня 2008 року ОСОБА_6 було надано дозвіл на складення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,13 га на АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області.

Виготовлений проект погоджено згідно з рішенням ХХI сесії V скликання Тарасівської сільської ради від 20 лютого 2009 року.

На підставі рішення від 17 грудня 2009 року ОСОБА_6 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

02 березня 2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки площею 0,13 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка розташована на землях, які обліковуються як землі ДП «Київлісгосп», та була передана ОСОБА_6 у власність без згоди на її вилучення у належного користувача з порушенням порядку встановленого для вилучення земель лісового фонду, і без зміни їх цільового призначення. Відмовляючи у застосуванні до спірних правовідносин позовної давності, суд виходив з того, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади або місцевого самоврядування, що також розповсюджується на позови прокурора.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що позивач не надав належних письмових доказів, які б підтверджували, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду та перебуває у постійному користуванні ДП «Київлісгосп», не обговорюючи заяву про застосування позовної давності у зв'язку з відмовою у позові по суті.

Також апеляційний суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про витребування ділянки з незаконного володіння ОСОБА_7 з підстав пункту другого частини першої статті 205 ЦПК України оскільки набрало чинності рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2014 року, яке постановлене з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.

Разом з тим у наданих заявниками ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 24 червня 2015 року, 16 липня, двох ухвалах від 29 липня (справи № 6-6519св15, 6-14412св15), від 28 жовтня, 23 грудня 2015 року, двох ухвалах від 10 лютого (справи № 6-34203ск15, 6-30539ск15), від 17 лютого, від16 травня, від 22 червня, від 6 та 20 липня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що спірні земельні ділянки віднесено до земель, які охороняються відповідно до закону та не відносяться до земель сільскогосподарського призначення, право користування позивачів такими ділянками було підтверджено належними доказами, вилучення земельної ділянки лісогосподарського (оздоровчого та іншого) призначення без згоди постійних землекористувачів і без зміни цільового призначення порушує права власника та інтереси постійного землекористувача і суперечить вимогам чинного законодавства, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про скасування рішень про дання земельних ділянок відповідачам та витребування цих земельних ділянок з їх користування;

- від 3 лютого 2016 року суд касаційної інстанції переглядав рішення у справі за позовом про визнання права власності на нерухоме майно, який був заявлений з інших підстав.

У наданих заявником постановах Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року, 17 та 24 грудня 2014 року, 21 січня, 11 лютого, 8 квітня, 1 липня та 3 вересня 2015 року суд висловив правову позицію щодо неоднакового застосування статей 20, 84, 116 - 118, 149 ЗК України та пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України, відповідно до якої рішення місцевих рад, на підставі яких відчужено землі, що належать до лісового (водного) фонду, мають рекреаційне, санітарно-гігієнічне та оздоровче призначення і на час прийняття цих рішень перебували в державній власності та вибули з володіння держави поза волею законного користувача, без зміни цільового призначення і без згоди постійних землекористувачів, визнаються такими, що суперечить вимогам чинного законодавства, а такі земельні ділянки підлягають витребуванню в добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 3 грудня 2014 року суд вирішував питання щодо усунення розбіжностей у застосуванні судами положень статті 396 ЦК України, розглядаючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Отже, зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини, а наведені заявником постанови Верховного Суду України не свідчать про невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах тих самих норм матеріального права.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 3605 ЦПК України в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 3603 , частиною першою статті 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви заступника Генеральної прокуратури України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2016 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий В.М. Сімоненко

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк