АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/2092/2017 Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства «Міжнародний іпотечний банк» про визнання дій неправомірними та визнання окремих положень договору недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_3, на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 звернулись до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ними та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» 23 грудня 2005 року укладений кредитний договір № 1.05120171 щодо надання кредитних коштів в сумі 46 000 доларів США з цільовим призначенням - для придбання житла, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, з терміном погашення кредиту в строк до 22 грудня 2020 року з оплатою 11,5% річних та інших платежів у встановлених договором розмірах і строках. Однак вважають, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил, у тому числі й Закон України «Про захист прав споживачів» щодо вчасної та повної інформації надання споживчого кредиту, а закладене в договір положення п. 3.1, яке передбачає, що проценти за користування кредитом нараховуються кредитором на день сплати поточної заборгованості за кредитом, виходячи із залишку заборгованості основної суми за кредитом, згідно п. 1.1. цього договору. Платежі з погашення суми та процентів кредиту здійснюються у вигляді щомісячного ауітентного (рівномірного) платежу. Сума щомісячного ауітентного платежу за цим договором, що включає в себе частину суми кредиту та нарахованих за місяць процентів становить 538 доларів США, - вважають таким, що не було погоджено з ними, як позичальниками, та не могло бути відомим під час виконання договору, що підтверджує відсутність детального розпису загальної вартості кредиту та графіка його погашення, обов'язок у наданні якого, покладається на фінансову установу. Оскільки даний правочин (п.3.1) вчинений всупереч ст. 638 ЦК України шляхом приховання інформації про умови кредитування, тобто одна сторона (банк) ввела іншу в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тим самим приховав дійсні умови договору, що суперечить ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», укладення договору стало наслідком порушення їх прав як споживачів банківських послуг, вказаний пункт договору має бути визнаним недійсним за правилами ст. ст. 215, 203, ч.1 ст. 229 ЦК України.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачі були ознайомлені з умовами кредитування. Безпідставними також є висновки суду, що сторони досягай згоди з усіх істотних умов кредитного договору.

У судове засідання сторони не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» 23 грудня 2005 року укладений кредитний договір № 1.05120171 щодо надання кредитних коштів в сумі 46 000 доларів США з цільовим призначенням - для придбання житла, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, з терміном погашення кредиту в строк до 22 грудня 2020 року з оплатою 11,5% річних та інших платежів у встановлених договором розмірах і строках.

Сторони погодили умови договору своїми підписами.

Банк виконав свої зобов'язання, надавши позивачам кредитні кошти в повному обсязі, що визнається позивачами.

Відповідно до п. 3.1 договору, проценти за користування кредитом нараховуються кредитором на день сплати поточної заборгованості за кредитом, виходячи із залишку заборгованості основної суми за кредитом, згідно п. 1.1. цього договору. Платежі з погашення суми та процентів кредиту здійснюються у вигляді щомісячного ауітентного (рівномірного) платежу. Сума щомісячного ауітентного платежу за цим договором, що включає в себе частину суми кредиту та нарахованих за місяць процентів становить 538 доларів США.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір кредиту не суперечить нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, оскільки при укладанні договору волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, про що свідчить його підпис.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

У силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 525,526,530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Зі змісту іпотечного кредитного договору вбачається, що в п. п. 1.1., 3.1. договору банк, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», зазначив інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту.

З підписанням цього договору позичальники засвідчили, що їм розтлумачено (зрозуміло) всі умови договору, та вони згодні на їх виконання.

Протягом дії іпотечного кредитного договору позивачі не зверталися до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої до підписання редакції п.п. 1.1., 3.1. іпотечного кредитного договору, а також не скористалися правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість посилання позивачів на те, що банк порушив їх права, не надавши повну інформацію щодо п. п. 1.1., 3.1. укладеного договору, оскільки при його укладенні вони були ознайомлені з зазначеними пунктами, не заперечували проти них та проти підписання і запропонованої такої редакції зазначених пунктів договору, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного, позивачами суду не надано, а відтак - посилання апеляційної скарги на порушення судом першої інстанції ст. ст. 11, 12, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ст. 230 ЦК України є безпідставними.

Положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав визнання правочину недійсним, проте, неправильне розуміння позивачем умов договору при його укладенні не є підставою для визнання правочину недійсним у цій частині.

Оскільки відсутні правові підстави для визнання п. 3.1. іпотечного кредитного договору недійсним та внесення змін до п. 1.1, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підставі для визнання дій банка неправомірними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову відповідає фактичним обставинам справи, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на вимогах чинного цивільного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, що відповідно до положень ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення без змін.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_3, відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді