АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Усика Г.І., Невідомої Т.О.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійні вимоги, щодо предмету спору ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання розписки недійсною,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 в якому просив визнати недійсною його розписку від 25.05.2011 року, згідно якоївін взяв у ОСОБА_2 у позику 35 000 доларів США і зобов'язався повернути до 25.05.2012 року та визнати не чинним договір позики, на підтвердження якого він склав вказану розписку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є засновником та власником ТОВ «Люкс-Меблі В», яке займається продажем в Україні меблів іноземного виробництва. Протягом тривалого часу його бізнес-партнерами були ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які приймали участь у діяльності підприємства. У травні 2011 року через нестачу обігових коштів у ТОВ «Люкс-меблі В» він звернувся за допомогою до ОСОБА_6, який запропонував для вирішення проблеми надати підприємству фінансову допомогу від приватної особи у розмірі 25 000 доларів США, зі сплатою 40 % річних зі користування грошима. За досягнутою згодою, гроші в сумі, що еквівалентно 25 000 доларів США того дня мали бути внесені в касу ТОВ «Люкс-меблі В» як фінансова допомога, при цьому в якості гарантії повернення коштів підприємством, позивачем була складена розписка, згідно якої позивач взяв у ОСОБА_2 в позику 35 000 доларів США. Вказану розписку позивач передав ОСОБА_7, після розмови з ОСОБА_4, який запевнив, що грошові кошти будутьвиділені і протягом дня будуть внесені в касу підприємства. Однак після цього вказана сума позики ні до каси підприємства ні до позивача від ОСОБА_2 не надійшла. Також позивач вказував, що ОСОБА_2 він жодного разу не бачив грошових кошті від неї не отримував та жодних розписок їй не писав.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Справа № 752/5917/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3129/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шкірай М.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
В обґрунтування заявлених вимог апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач не заперечує факту написання розписки, а посилається саме на те, що він особисто жодних грошових коштів від ОСОБА_2 чи ОСОБА_6 не отримував.

Крім того, судом не було враховано, що договір позики було укладено під впливом обману та тяжких обставин.

Також, апелянт посилається на те, що суд не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не забезпечив участь у справі відповідачів, покази яких є ключовими у правильному вирішенні спору.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності не з'явившихся осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.05.2011 року ОСОБА_10 власноручно написав розписку, відповідно до якої він взяв у борг у ОСОБА_2 35 000 доларів США та зобов'язався повернути вказані кошти до 25 травня 2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, на які він посилається в обґрунтування свого позову.

Колегія суддів погоджується з рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, правильно розглянув справу на основі наданих сторонами доказів та ухвалив законне та обґрунтоване рішення

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта те, що судом не враховано тих обставин, що він хоч і уклав договір позики та написав розписку проте коштів не отримував, а договір було укладено під впливом обману та тяжких обставин, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позивач не заперечував та підтверджує той факт, що договір позики ним дійсно був укладений, проте посилається на те, що фактично він ніяких коштів не отримав.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, тобто є підтвердженням того, що грошові кошти були отримані боржником за договором позики.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.05.2011 року ОСОБА_10 власноручно написав розписку, відповідно до якої він взяв у борг у ОСОБА_2 35 000 доларів США та зобов'язався повернути вказані кошти до 25 травня 2012 року (а.с.9).

Таким чином, даною розпискою позивач як раз і підтвердив факт отримання коштів із зобов'язанням їх повернути.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить саме на сторонах спору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав судам належних доказів та обґрунтувань своїх позовних вимог, його позов побудований виключно на його твердженнях, які не можуть розцінюватися судом інакше, як його припущення.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Апелянтом також не надано жодних доказів того, що договір позики був укладений під впливом обману та тяжких обставин.

Колегія суддів також враховує, що позивач, посилаючись на те, що уклавши договір позики у 2011 році під впливом обману, при цьому не отримавши жодних коштів, не звертався відразу після цих подій а ні до суду, про розірвання договору, а ні до правоохоронних органів, про вчинення відносно нього шахрайських дій.

Безпідставним є і посилання апелянта на неврахування судом показів свідків.

Так, згідно ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки, суду не було надано доказів того, що договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, то рішення суд в будь якому разі не могло б ґрунтуватися на свідченнях свідків в частині підтвердження не отримання позичальником коштів.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді