Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 274/882/15-ц Головуючий у 1-й інст. Хуторна І.Ю.
Категорія 30 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 Просила стягнути з відповідача щомісячне відшкодування матеріальної шкоди внаслідок смерті особи, яка її утримувала, в розмірі 1 753,07 грн., витрати на спорудження надгробного пам'ятника в сумі 15 450 грн. та у відшкодування моральної шкоди - 150 000 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її син ОСОБА_4 помер 03 листопада 2012 року внаслідок того, що на нього наїхав автобус, яким керував водій ОСОБА_2 За життя син мав значний заробіток та постійно її утримував. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що у зв'язку із повідомленням про смерть сина вона перенесла сильний нервовий стрес. Дане потрясіння призвело до інсульту та вона стала інвалідом І групи, яка без постійної сторонньої допомоги обходитися не може.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2017 року позов задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_4, щомісячно 1 753 грн. 07 коп., починаючи з дня набрання рішенням чинності та довічно; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 000 гривень у відшкодування витрат на спорудження надгробного пам'ятника та 10 000 гривень у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що дорожньо-транспортна пригода, в якій загинув син позивача, сталася саме з вини останнього, що встановлено матеріалами кримінального провадження. Окрім того, автобус, яким керував ОСОБА_2, застрахований у ПрАТ СК «УНІКА», але в порушення вимог ст.33 ЦПК України, страхова компанія до справи не залучена.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що позивач є матір'ю ОСОБА_4, який загинув 03 листопада 2012 року на 6 км дороги «Бердичів-Хмільник», що неподалік с. В.П'ятигірка Бердичівського району Житомирської області, внаслідок наїзду автобуса «Неоплан 116», д.н.з. НОМЕР_1, яким керував відповідач.

Постановою слідчого СВ Бердичівського МВ УМВС України в Житомирській області від 21 квітня 2013 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за ст.286 КК України закрито за відсутністю ознак кримінального правопорушення (а.с.13-14).

Закриття кримінального провадження не звільняє особу, яка керувала транспортним засобом, від цивільно-правової відповідальності, тобто від відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

В ухвалі від 29 січня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справи погодився із висновком Апеляційного суду Житомирської області від 03 листопада 2014 року про те, що за завдання шкоди ОСОБА_1 тобто матері загиблого, повинен нести відповідальність ОСОБА_2, оскільки саме він на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди на відповідній правовій підставі володів транспортним засобом (а.с.28-29,31-32).

Відповідно до абзацу другого ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У постановах від 20 січня 2016 року та від 26 жовтня 2016 року в справі №6-954цс16 Верховний Суд України зробив висновок про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

За таких обставин, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого застрахована цивільна відповідальність особи, яка завдала шкоди, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди.

Потерпілий має право відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежного від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що суд першої інстанції установивши, що позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, тобто особи, яка завдала шкоди, й просила стягнути з відповідача грошові кошти у відшкодування шкоди, завданої ДТП, обґрунтовано забезпечив реалізацію абсолютного права позивача на відшкодування цієї шкоди безпосередньо особою, яка завдала шкоди, - відповідачем ОСОБА_2, а доводи апеляційної скарги з приводу незаконного незастосування судом першої інстанції положень ст.33 ЦПК України та не залучення до участі у справі страхової компанії, враховуючи, що автобус на час ДТП був застрахований у ПрАТ СК «УНІКА» згідно полісу №АВ/7059315, (йдеться про заміну ОСОБА_2 на страхову компанію або залучення страхової компанії співвідповідачем), є безпідставними.

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У пункті 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

У апеляційній скарзі зачіпається поняття непереборної сили, але відсутні посилання на докази щодо зовнішнього прояву такої. Що ж стосується доводів апеляційної скарги відносно начебто умисних дій ОСОБА_4 на заподіяння собі смерті, то вони є надуманими та ґрунтуються на переоцінці доказів, досліджених судом першої інстанції. Одночасно апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факти порушення ОСОБА_4 Правил дорожнього руху та перебування його у стані алкогольного сп'яніння свідчать про прояв грубої необережності з боку останнього.

Однак, відповідно до положень змісту ч.3 ст.1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач просила стягнути з відповідача щомісячне відшкодування матеріальної шкоди внаслідок смерті особи, яка її утримувала, що відповідно до статті 1200 ЦК України відноситься до шкоди, завданої смертю потерпілого, та витрати на спорудження надгробного пам'ятника, що відповідно до статті 1201 ЦК України відносяться до витрат на поховання, при визначенні розміру відшкодування яких суд першої інстанції законно не врахував вину потерпілого. Так, при визначенні щомісячного відшкодування суд правильно вирахував від середньомісячного заробітку частку, яка припадала на самого загиблого (а.с.16), а при відшкодуванні витрат на надгробний пам'ятник задовольнив заявлену суму частково в сумі, що доведена належним та допустимим письмовим доказом - накладною (а.с.181). Позивач відноситься до кола осіб, визначених ч.1 ст.1200 ЦК України, а також понесла витрати у розмірі присудженої судом суми на спорудження надгробного пам'ятника на могилі сина. Доводи апеляційної скарги не містять заперечень щодо призначених судом сум з інших підстав, крім вини особи, яка загинула, яка з вищевказаних обставин не може бути врахована при визначенні розміру даних видів відшкодувань.

Проте, таке положення не стосується визначення розміру суми у відшкодування моральної шкоди. Так, суд врахував, що у зв'язку зі смертю сина, який проживав із нею однією сім'єю, доглядав та утримував її, позивач зазнала сильних душевних страждань, внаслідок чого погіршився її стан здоров'я та їй було призначено першу групу інвалідності і вона стала потребувати постійного стороннього догляду. Врахована й добровільна матеріальна допомога, яку надавав відповідач на поховання загиблого. Окрім цього, розмір відшкодування відповідно до вимог ч.2 ст.1193 ЦК України зменшено судом першої інстанції з урахування вини потерпілого у виді грубої необережності та відсутністю вини відповідача, який Правил дорожнього руху не порушував та не мав жодної можливості уникнути зіткнення, а відтак стягнуто у відшкодування моральної шкоди не 150 000 грн., як просила позивач, а 10 000 грн., з чим повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду.

За таких обставин суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді: