Справа №461/3186/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2017 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Котельви К.О.,

при секретарі Остапчук М.Ю.,

за участю:

представника відповідача Куцика В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Фермерського господарства «ОСОБА_2» до прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом, до прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України, мотивуючи тим, що 16.02.2011 року за вих. № 72 скерував в прокуратуру Львівської області клопотання про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами. 14.11.2013 року отримав постанову старшого прокурора відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 07.11.2013 року про відмову в призначенні розслідування за нововиявленими обставинами, згідно якої в задоволенні клопотання ОСОБА_2 відмовлено, вказану постанову вважає незаконною, неповною, такою, що винесена з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Своїми діями прокурор Сапуцький Р.Я. при розгляді клопотання про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами від 16.02.2011 року позбавив позивача гарантованих ст. 40,41 Конституції України прав, внаслідок чого останньому спричинено моральні страждання, які полягають в приниженні честі, гідності, ділової репутації. Просить стягнути з моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.

Позивач в судове засідання не з'явився скерував на адресу суду клопотання, в якому просить розглядати справу без його участі позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача прокуратури Львівської області, позовні вимоги заперечив, згідно поданих заперечень, зазначає, що постанова старшого прокурора відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 07.11.2013 року, якою позивачу відмовлено у клопотання про призначенні розслідування за нововиявленими обставинами є чинною та не скасована. Водночас позивачем не обґрунтовано у чому саме полягає моральна шкода, яка йому заподіяна. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та дату судового засідання. Суд вважає, за можливе провести розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що позивачем скеровувалась у Прокуратуру Львівської області клопотання від 16.02.2011 року про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, а саме постанови про відмову в порушення кримінальної справи від 19.10.2005 року винесену старшим слідчим прокуратури Сокальського району Львівської області Савяком А.Б., постанови Сокальського районного суду від 08.12.2005 року, Ухвали апеляційного суду Львівської області від 14.03.2006 року, постанови судді Верховного суду Кияшко А.Я. від 26.04.2006 року /а.с. 10-25/.

За результатами розгляду клопотання прокурором Сапуцьким Р.Я, винесено постанову про відмову в призначенні розслідування за нововиявленими обставинами щодо судових рішень Сокальського районного суду від 08.12.2005 року, Ухвали апеляційного суду Львівської області від 14.03.2006 року, постанови судді Верховного судді Кияшко А.Я. від 26.04.2006 року, мотивуючи тим, що на даний час відсутні підстав передбачені ст.400-5 КПК України ( редакції 1960 року) для перегляду вищевказаних судових рішень за нововиявленими обставинами, оскільки при винесенні вказаних рішень дослідженні всі обставини, які мають значення, а також заявником не наведено інших обставин, які не були відомі суду під час прийняття рішень /а.с.26-27/.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, в у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (статті 269, 270 ЦК).

Згідно із ст. 94 ЦК України юридична особа має особисте немайнове право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та на інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Таким чином, під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, а визначення змісту ділової репутації залежить від природи її суб'єкта.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку обставин, за яких підприємство чи організація може вважати, що їй заподіяно моральну шкоду.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (п.5 Постанови).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до вимог ст.1176 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, вказано, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Умовами застосування цих норм є завдання моральної шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. Для настання відповідальності за ч.1 ст.1176 ЦК України необхідно, щоб вищеперераховані дії правоохоронних органів та суду були незаконними.

Такий же порядок відшкодування шкоди встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, постанова старшого прокурора відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 07.11.2013 року, якою позивачу відмовлено у клопотання про призначенні розслідування за нововиявленими обставинами позивачем не оскаржувалася, є чинною та не скасована.

Окрім того, під час судового розгляду справи, суду не надано доказів, що доводять ті обставини, на які посилався позивач, як на підстави своїх вимог, зокрема наявність причинного зв'язку між протиправним діянням відповідача, та вини останнього в її заподіянні, тривалість та розмір моральних страждань, не доведено з чого виходить позивач при визначенні моральної шкоди саме в розмірі 1 000 000 грн. У зв'язку з цим суд відхиляє вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди оскільки така не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 88, 169, 212, 215, 224 ЦПК України, ст.ст.16, 22, 23, 60, 1166, 1167 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із наступними змінами і доповненнями, суд, -

вирішив:

у задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя К.О. Котельва