АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання правочину нікчемним,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/2441/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі по тексту - ПАТ «Альфа-Банк»), Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі по тексту - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») про визнання правочину нікчемним.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що судом першої інстанції не було витребувано від відповідачів оригіналів договору про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року та додатків до нього, акту прийому-передачі активів від ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ПАТ «Альфа-Банк» від 17 грудня 2012 року та платіжного документа про перерахування коштів за договором про відступлення права вимоги. Натомість, всупереч Правилам організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, судом було прийнято копію договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, в якій ПАТ «Альфа-Банк» було свідомо закреслено відомості щодо суми відступлених зобов'язань та ціни продажу таких зобов'язань, не зважаючи на те, що ці відомості мають істотне значення для вирішення спору. Також зазначає, що оспорюваний договір є факторинговою операцією, в той час як на момент його укладення діяло розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року, згідно п.1 якого заборонялось здійснювати факторингові операції відносно фізичних осіб. Звертає увагу на те, що судом було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

В судове засідання особисто ОСОБА_1, представники ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень, ОСОБА_1 забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого первісний (ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») передало (відступило), а новий кредитор (ПАТ «Альфа-Банк») прийняло кредитний портфель та зобов'язалось сплатити за нього первісному кредиторові грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених цим договором (а.с.31-41).

Згідно з п. 2.2. вказаного договору, ПАТ «Альфа-Банк» набуло усі права вимоги ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», зокрема, за кредитним договором та іпотечним договором, що були укладені з ОСОБА_1, про що також свідчить додаток № 1 до договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року (а.с.46-49).

Того ж дня між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення (а.с.42-45).

У березні 2016 року ОСОБА_1 порушила перед судом питання про визнання нікчемним договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, мотивуючи свої вимоги тим, що вказаний договір суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, оскаржуваний договір є факторинговою операцією, а на час його укладення не могло бути відступлено право грошової вимоги щодо фізичної особи, чим істотно порушені її права.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір укладений відповідно до норм чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог, визначених у ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як убачається із матеріалів справи, в обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання нікчемним договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, ОСОБА_1 посилалась на розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року, відповідно до п.1 якого заборонялося здійснювати факторингові операції відносно фізичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення прав вимоги. Позивач же помилково ототожнила такі правові визначення як договір відступлення прав вимоги та договір факторингу.

В той же час, відступлення прав вимоги (цесія) - це один із засобів заміни кредитора у зобов'язані. Можливість такої зміни передбачена ст. 512 ЦК України. Її суть полягає в тому, що первісний кредитор передає (відступає) свої права в зобов'язані іншій особі - новому кредитору (цесіонарію). Цесія - це сам факт зміни особи в зобов'язанні, що складається в силу укладення відповідної угоди купівлі-продажу, міни, чи дарування прав, що випливають із зобов'язань. Відступлення права вимоги, за Цивільним Кодексом виступає способом зміни кредитора у зобов'язанні (загальне), а факторинг- цілісний самостійний вид договору (спеціальне). Отож, не кожна оплатна цесія може визнаватись факторингом.

З визначення факторингу випливає, що юридичну сутність факторингу складає відступлення прав вимоги. Але цесія відрізняється від факторингу, зокрема: а) своїм складом (фактором може бути банк чи фінансова установа, цесіонаром може бути будь-яка особа); б) факторинг передбачає відступлення грошової вимоги, при цесії може бути відступлено, як право грошової вимоги, так і не грошової; в) договір факторингу має більш складну правову природу в порівняні з цесією, оскільки співвідноситься з відносинами позики та кредиту; в договорі факторингу можуть бути умови про надання фактором клієнту послуг, пов'язаних з грошовою вимогою, право якого відступається.

З системного аналізу норм Глави 73 ЦК України, убачається, що поняття факторингу як фінансової операції передбачає заміну боржника у зобов'язанні відступленням прав вимоги до третьої особи (боржника) клієнтом факторові. Глава 73 ЦК регулює спеціальні положення щодо заміни боржника у зобов'язані саме при здійсненні фінансової операції факторингу, яка, по своїй суті, не може бути здійснена з порушенням принципів положень Глави 43 ЦК України.

Заміна боржника за договором факторингу без дотримання норм Глави 43 ЦК України не може бути здійснена, а натомість заміна боржника у зобов'язанні може бути здійснена не лише за договором факторингу, а і на підставі інших правочинів, чи у разі настання інших наслідків, передбачених ст. 512 ЦК України.

Таким чином, договір факторингу по своїй правовій природі є відмінним від договору про відступлення прав вимоги, оскільки цесією, на відмінну від факторингу, не передбачено саме фінансування під відступлення права вимоги первинного кредитора.

Відтак, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання нікчемним договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги на те, що у ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не було прав на укладення договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року щодо ОСОБА_1, як фізичної особи, оскільки вказані доводи не ґрунтуються на Законі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.М.Ратнікова