УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Дьоміної О.О., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 31 серпня 2007 року між ними та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 20 тис. доларів США строком до 31 серпня 2022 року та сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Кредитні зобов'язання ОСОБА_5 забезпечено іпотекою у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який було передано в іпотеку позивачеві на підставі договору іпотеки, укладеного 31 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 грудня 2014 року було звернуто стягнення на вказаний вище предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк». Після ухвалення даного рішення позивачем була надіслана письмова вимога про звільнення приміщення протягом місяця з дня отримання вимоги, але мешканці не звільняють добровільно житловий будинок.

Посилаючись на вказані обставини ПАТ КБ «ПриватБанк» просив задовольнити позовні вимоги та виселити відповідача та інших осіб, які проживають та/або зареєстровані за адресою місцезнаходження іпотечного житла.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 19 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до міськрайонного суду, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

При розгляді справи судами попередніх інстанцій встановлено, що 31 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, згідно якого останнім отримано кредит у розмірі 20 тис. доларів США до 31 серпня 2022 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, 31 серпня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки, яким іпотекодавець ОСОБА_4 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 89,60 кв. м., житловою площею 52,00 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, і належить відповідачу на праві власності згідно договору дарування. Тобто, передане в іпотеку нерухоме майно набуто не за рахунок кредитних коштів.

У зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 грудня 2014 року звернено стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що виселення мешканців із житлового приміщення, яке не було придбано за рахунок іпотеки (в даному випадку набуто у власність на підставі договору дарування), без надання їм іншого постійного житла, є неправомірним.

При цьому, судами враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року № 6-1468цс15, який за правилами ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суддів України.

Доводи касаційної скарги ґрунтуються на помилковому застосуванню судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин положень ст. 109 ЖК України. Як наслідок, заявник посилається на безпідставність висновків судів попередніх інстанцій про неможливість задоволення позову про виселення з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення.

Такі доводи касаційної скарги є помилковими, оскільки дане питання було предметом дослідження Верховного Суду України, який у своїх постановах неодноразово роз'яснював правову позицію з цього питання. Зокрема, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР.

Доводи касаційної скарги та наявні у матеріалах справи документи висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.О. Дьоміна

Ю.Г.Іваненко

О.М. Ситнік