Номер провадження: 22-ц/785/1590/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Драгомерецького М.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 СНД» та ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 СНД» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

встановила:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_4 (уточнюючи свої позовні вимоги) звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він на підставі наказу №30 КС від 01.02.2008 року прийнятий на посаду підсобного робітника цеху дезодорації і очищення ТОВ «ОСОБА_3 СНД».

Згідно наказу № 639 К від 09.12.2013 року переведений оператором технологічних установок 6 розряду.

Наказом № 217 К від 12.05.2015 року звільнений за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки в.о. замісника начальника цеху ОСОБА_5 видав розпорядження № 13.03.2015 р., згідно якого його зміні необхідно замити конденсатором барометричну кімнату, в т.ч. ємність 832 В, насоси Р 832 В та Р 878 С1Р. Замити під ємностями приготування лимонної кислоти 534, 834, в тому числі і трубопровід. Кран зливу з піддону завжди держати закритим. Відповідно до п. 1.4. робочої інструкції оператора ТУ 6-го розряду цеху дезодорації, фракціонування і очистки(ДФіО) Код КП 8159.2 ДВ 307-РИ-0005, оператор ТУ 6-го розряду цеху ДФіО підпорядковується безпосередньо начальнику цеху ДФіО.

З розпорядженням № 13.05.2015 р. він відмовився ознайомлюватись під розпис в звязку з тим, що вважав його виданим посадовою особою, якій він не підпорядковується, крім того, вважав його таким, що видане з порушенням правил техніки безпеки, а його виконання призвело б до нещасного випадку на виробництві, оскільки заходи по змиву конденсатом барометричної кімнати повинні були виконуватись з увімкненим насосом Р 832 В, бо вказівки щодо його вимкнення не було.

17.03.2015 року відповідачем було видане розпорядження по підприємству, згідно якого вказувалось, що з 13.03.2015 року обовязки начальника цеху ДФіО покладаються на оператора ТУ 5-го розряду ОСОБА_5. З даним розпорядженням він ознайомлений під розпис, про що зроблена відмітка в «Журналі розпоряджень Цеху ДФІО».

25.03.2015 року наказом № 92 відповідачем було оголошено догану за відмову з ознайомленням з даним розпорядженням та за те, що не виконав розпорядження в.о. ОСОБА_5 та не проінформував про це свого керівника.

Позивач вважав наказ про оголошення догани незаконним, так як з розпорядженням № 17.03.2015 р. він ознайомився під розпис, про що зроблена відмітка в «Журналі розпоряджень Цеху ДФІО». Розпорядження № 13.03.2015 року від в.о. начальника цеху ОСОБА_5 було видано ним, коли його ще офіційно не було призначено на посаду начальника цеха, крім того, він проінформував начальника по персоналу про розпорядження № 13.03.2015 р., яке було видане з порушенням техніки безпеки, а також про відсутність інформації щодо його безпосереднього керівника. До застосування дисциплінарного стягнення письмових пояснень відповідач від нього не зажадав.

Крім того, його дії не заподіяли шкоду підприємству, а навпаки він попередив порушення правил техніки безпеки, що дало змогу уникнути нещасного випадку на виробництві.

17.04.2015 року його було ознайомлено з попередженням відповідача відповідно до ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці з 22.06.2015 року, а саме про зміну графіку роботи зі змінного на денний графік роботи.

22.04.2015 року позивачем була подана заява про відмову від згоди на переведення зі змінного на денний графік роботи.

22.04.2015 року відповідачем було видано наказ № 133 «Про проведення службового розслідування» по відношенню до нього та 08.05.2015 року було видано наказ про відсторонення його від роботи у звязку з проведенням службових розслідувань по фактам публічного висловлювання по здійсненню тиску, а також про вплив на роботу ТОВ «ОСОБА_3 СНД» та можливість зупинки виробничого процесу, розміщення на особистій сторінці в соціальній мережі Facebook документів, які містять комерційну таємницю по відношенню до оператора технологічних установок 6-го розряду ОСОБА_4.

Позивач вважав даний наказ незаконним, оскільки порядок відсторонення працівника від роботи регулюється вимогами ст. 46 КЗпП України. А щодо інформації, яка становить комерційну таємницю, його посада не має жодного відношення, та власник має вживати заходи до охорони її конфіденційності.

ОСОБА_4 зазначив, що, розміщуючи інформацію на сторінці у соціальній мережі, не порушив порядку, встановленого «Переліком відомостей, що становлять комерційну таємницю», який затверджено Постановою КМУ від 09 серпня 1993 року № 611.

12.05.2015 року наказом № 217 він був звільнений за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Позивач зазначив, що систематичних порушень трудової дисципліни з його боку не було, а накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності винесені з порушенням діючого законодавства. Вважав, що його звільнення повязано з прискіпливим ставленням керівництва підприємства щодо нього, з причин його активної позиції по відстоюванню соціально-економічних та трудових прав працівників підприємства.

На підставі зазначеного просив суд скасувати наказ № 217 від 12.05.2015 року про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_4 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України; скасувати накази ТОВ «ОСОБА_3 СНД» № 92 від 25.03.2015 року та № 154 від 08.05.2015 року «Про оголошення догани ОСОБА_4» С.Д.; поновити його на посаді оператора технологічних установок 6 розряду ТОВ «ОСОБА_3 СНД» та стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 12.05.2015 року по день поновлення на роботі; стягнути з ТОВ «ОСОБА_3 СНД» на його користь моральну шкоду в розмірі 100000 грн..

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано наказ ТОВ «ОСОБА_3 СНД» № 154 від 08 травня 2015 року «Про оголошення догани ОСОБА_4»

Скасовано наказ ТОВ «ОСОБА_3 СНД» № 217 К від 12 травня 2015 року «Про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_4 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України».

Поновлено ОСОБА_4 на посаді оператора технологічних установок 6-го розряду ТОВ «ОСОБА_3 СНД», допустивши негайне виконання рішення суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 СНД на користь ОСОБА_4 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 131176,5 грн..

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 СНД на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 5000 грн.. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 СНД» подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Апеляційну скаргу також подав ОСОБА_4, в якій він просить скасувати наказ ТОВ «ОСОБА_3 СНД» № 92 від 25.03.2015 року та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100000 грн..

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційних скарг, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково та скасовуючи наказ ТОВ «ОСОБА_3 СНД» № 154 від 08.05.2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що даний наказ видано з порушенням вимог законодавства про працю, упереджено, без врахування думки призначеної комісії та ОСОБА_4.

Скасовуючи наказ № 217 від 12.05.2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що при обранні виду стягнення власник не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку позивача, який виразився у відсутності підпису у журналі ознайомлення підлеглих з технікою безпеки. Крім того, власником не зазначено розмір заподіяної шкоди вчиненими діями позивача, що призвели до застосування до нього дисциплінарного стягнення.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування наказу ТОВ «ОСОБА_3 СНД» № 92 від 25.03.2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що даний наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача є обґрунтованим, виданим з дотриманням норм трудового законодавства, а тому скасуванню не підлягає.

Стягуючи на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що сума, визначена ОСОБА_4 у розмірі 100000 грн., є необґрунтованою та завищеною.

Поновлюючи позивача на роботі та стягуючи середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Однак колегія суддів повністю не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року зазначеним вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 01.08.2008 року ОСОБА_4 на підставі наказу № 30 КС прийнятий на посаду підсобного робітника цеху дезодорації і очищення Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 СНД» з посадовим окладом згідно штатного розкладу.

Наказом № 639-К від 09.12.2013 року переведений на посаду оператора технологічних установок 6-го розряду.

25 березня 2015 року оператору технологічних установок 6-го розряду цеху ДФіО ОСОБА_4 наказом № 92 по підприємству ТОВ «ОСОБА_3 СНД» оголошено догану за не інформування 13.03.2015 року керівника про невиконання розпорядження і відмови від ознайомлення з розпорядженням від 17.03.2015 року.

Так, 13.03.2015 року в.о. начальника цеху дезодорації, фракціонування і очистки ОСОБА_5 надано розпорядження зміні ОСОБА_4 про здійснення змиву конденсатом барометричної кімнати, в т.ч. ємність 832 В, насоси Р 832 В та Р 878 С1Р, та здійснення змиву під ємностями приготування лимонної кислоти 534, 834, в т.ч. і трубопроводу, за умови тримання закритим крану зливу з піддону.

ОСОБА_4, заступивши на зміну, обіймаючи посаду оператора 6-го розряду, будучи обізнаним із вимогами посадової інструкції, усупереч п. 1.5.4 інструкції, не підписав та не виконав розпорядження № 13.03.2015.

Крім того, про невиконання вказаного наказу ОСОБА_4 не повідомив на той час відомого йому керівника - начальника цеху ОСОБА_6.

Позивач вважав наказ № 92 від 25.03.2015 року незаконним та просив його скасувати, посилаючись на те, що даний наказ є злочинним, ОСОБА_5 на час написання розпорядження не був офіційно призначеним на посаду, тому ОСОБА_4 не був йому підпорядкований. Позивач також зазначив, що даний наказ виданий з порушенням техніки безпеки та його виконання призвело б до нещасного випадку на виробництві, тому він його не виконав.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до п. 7.4.2. Статуту ТОВ «ОСОБА_7 СНД» генеральний директор без довіреності діє від імені Товариства, а також здійснює прийом на роботу і звільнення працівників Товариства, тому питання прийому, переміщення та призначення на посаду працівників, в тому числі керівного складу, віднесені виключно до компетенції генерального директора без обовязку їх погодження з будь-ким, в тому числі з думкою оператора 6-го розряду цеху дезодорації, фракціонування і очистки.

Та, дійсно судом було встановлено, що текст розпорядження про призначення ОСОБА_5 виконуючим обовязки начальника цеху був написаний після видання ОСОБА_5 розпорядження № 13.03.2015 року про здійснення змиву, але, як правильно зазначив суд першої інстанції, це не доводить, що останній не був уповноважений на видання розпоряджень, а ОСОБА_4 був уповноваженим на невиконання розпорядження та здійснення його правової оцінки.

Посилання позивача на те, що розпорядження № 13.03.2015 року було видане з порушенням техніки безпеки у звязку з чим є злочинним та відповідно до Конституції України не мало ним виконуватись, колегія суддів також вважає необґрунтованим, оскільки у процесі розгляду справи зазначене не знайшло свого підтвердження, та є лише припущенням ОСОБА_4.

Крім того, у суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_6, який до 13.03.2015 року обіймав посаду начальника цеху дезодорації, фракціонування і очистки та був безпосереднім керівником позивача, та ОСОБА_8, яка є начальником служби охорони праці підприємства ТОВ «ОСОБА_3 СНД».

Так, свідок ОСОБА_6 пояснював, що розпорядження ОСОБА_5 на проведення зачистки повністю відповідало техніці безпеки та неодноразово виконувалась усіма змінами, в тому числі зміною ОСОБА_4. Однак позивач не просто не виконав надане доручення, він не повідомив про його невиконання безпосередньому керівнику.

Свідок ОСОБА_8 пояснювала, що будь-який працівник, який вбачає небезпеку, у тому чи іншому технологічному процесі, має звернутися до неї для здійснення відповідних консультацій, але ОСОБА_4 по питанню розпорядження № 13.03.2015 року до неї не звертався. Крім того, пояснювала про відсутність ознак порушення техніки безпеки чи технології змиву.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 відмовився від надання письмових пояснень, щодо не інформування 13.03.2015 року керівництва про невиконання розпорядження та причини відмови від ознайомлення з розпорядженням від 17.03.2015 року (а.с.182-183, т.1).

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наказ № 92 від 25.03.2015 року про притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності є обґрунтованим, виданим з дотриманням норм трудового законодавства, а тому скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 30 КЗпП України працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Органами, правомочними застосовувати дисциплінарні стягнення, відповідно до ст. 147-1 КЗпП України є орган, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Строк для застосування дисциплінарного стягнення, визначений ст. 148 КЗпП України, яка передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення, відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 149 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Що стосується вимог позивача щодо скасування наказу № 154 від 08.05.2015 року про оголошення догани ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо його скасування з наступних підстав.

Судом було встановлено, що наказом генерального директора ТОВ «ОСОБА_3 СНД» від 06.05.2015 року № 148 призначено комісію для проведення службового розслідування. Даним наказом визначено голову комісії ОСОБА_9 та членів комісії ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_6.

З наказу № 154 від 08.05.2015 року вбачається, що оператору технологічних установок 6-го розряду ОСОБА_4 була обявлена догана у звязку з порушення прийнятих зобовязань по зберіганню комерційної таємниці, а також п. 2.3.6 робочої інструкції (а.с.84, т.1). Підставою для винесення наказу стала службова записка ОСОБА_13 від 07.05.2015 року та протокол огляду доказів від 07.05.2015 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у підставу наказу був покладений не висновок комісії, не пояснення чи відмова від надання пояснень ОСОБА_4, а службова записка спеціаліста служби охорони ОСОБА_13 від 07.05.2015 року, яка не може бути неналежним доказом результатів всебічної перевірки комісії, та не може бути переконливим доказом наявності у діях ОСОБА_4 ознак порушення комерційної таємниці підприємства.

Також суд обґрунтовано не прийняв до уваги протокол огляду доказів від 07.05.2015 року, складений комісією, оскільки даний протокол не містить посилань на те, що комісія створена та працювала у рамках наказу № 148 від 06.05.2015 року. Крім того, у складі комісії був включений спеціаліст служби охорони ОСОБА_13, який за змістом наказу № 148 не був включений до складу комісії по перевірці порушення комерційної таємниці ОСОБА_4 ( а.с.107-111, т.1).

З пояснювальної записки ОСОБА_4 на наказ № 148 від 06.05.2015 року вбачається, що він не відмовлявся у наданні пояснень, а лише просив час для консультації з юристом. Дана обставинна свідчить про порушення права позивача на кваліфіковану правову допомогу і надання достатнього часу для її отримання (а.с.87, т.1).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо скасування наказу № 217 К від 12.05.2015 року про звільнення позивача з наступних підстав.

Відповідно до наказу № 217 К від 12.05.2015 року ОСОБА_4 був звільнений з посади за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Але , як правильно зауважив суд першої інстанції, при обранні виду стягнення відповідач не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку ОСОБА_4, який виразився у відсутності підпису у журналі ознайомлення підлеглих з технікою безпеки.

Крім того, власником не зазначено, а судовим розглядом справи не встановлено розміру заподіяної шкоди вчиненими діями позивача, що призвели до застосування до нього дисциплінарного стягнення.

З наказу № 217- К від 12.05.2015 року вбачається, що підставою для звільнення ОСОБА_4 стала:

-згода уповноваженого представника трудового колективу від 12.05.2015 року;

-наказ «Про оголошення догани» № 92 від 25.03.2015 року;

-наказ «Про оголошення догани» № 154 від 08.05.2015 року;

-службова записка начальника виробництва ОСОБА_6 від 07.05.2015 року;

-пояснювальна записка ОСОБА_4 від 08.05.2015 року (а.с.211, т.1).

Відповідно до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю (ст. 140 КЗпП України).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач неодноразово застосовував до ОСОБА_4 заходи дисциплінарного впливу, але виходив з того, що підставою для звільнення у наказі були зазначені лише накази № 92 та № 154.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що єдиним належним притягненням позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани є наказ № 92 від 25.03.2015 року, що не є підставою для звільнення, тому цілком законно та обґрунтовано поновив ОСОБА_4 на посаді оператора 6-го розряду ТОВ «ОСОБА_3 СНД».

Але колегія суддів не може погодитися з нарахованою судом першої інстанції сумою середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу розмірі 131176,5 грн. з наступних підстав.

Так, суд, розраховуючи середню заробітну плату за жовтень 2015 року, виходив з того, що у жовтні було 22 робочі дні, але суд не врахував, що 14 жовтня є Днем захисника України, та був неробочим днем, відповідно до ЗУ «Про увічнення перемоги над нацизмом у Другій світовій війні 1939-1945 років», прийнятих ВРУ 09.04.2015 року № 315-VIII, тобто у жовтні 2015 року був 21 робочий день, тому сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу складає не 7399,7 грн. (22*336,35), а 7003,35 грн. (21*336,35), тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Таким чином, з ТОВ «ОСОБА_3 СНД» на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню середня заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 130840,15 грн..

Що стосується рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 5000 грн., то колегія суддів погоджується з зазначеним розміром, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 237? КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відносно нього самого, членів його сімї або близьких родичів, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням або ушкодженням його майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як зазначив позивач, незаконне звільнення призвело до зміни звичайного образу життя, йому необхідно було докладати додаткових зусиль для знаходження коштів для утримання сім'ї: дружини, яка є інвалідом другої групи та ніде не працює, та неповнолітньої доньки Анастасії, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначені обставини заподіяли позивачу моральну шкоду, яку він оцінив у 100000 грн..

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначена позивачем сума є завищена та не обґрунтована, тому, виходячи з засад розумності та справедливості, суд дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 5000 грн., яка є достатньою.

Аналізуючи зазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В решті рішення суду є законним, обґрунтованим та скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 СНД» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року змінити в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу: зменшити суму стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 СНД на користь ОСОБА_4 до 130840,15 грн..

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення колегії судів набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_14

ОСОБА_2

ОСОБА_15