Номер провадження: 22-ц/785/1064/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

ОСОБА_2

при секретарі Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю, зняття з реєстраційного обліку та виселенняза апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року,

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю, зняття з реєстраційного обліку та виселення.

В позові позивачі в обґрунтування заявлених позовних вимог послались на наступне.

03 листопада 2016 року помер їх батько ОСОБА_6, який постійно проживав та був зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 грудня 2015 року вони набули право спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7

Однак, реалізувати свої права як власники вони не можуть, оскільки в квартирі проживає і зареєстрована колишня дружина їх батька ОСОБА_5

В судовому засіданні:

- позивачі в судове засідання не зявилися, надано суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та задоволення позовних вимог;

- представник відповідача не зявився, надано суду заяву про розгляд справи за його відсутності та ухвалення рішення згідно чинного законодавства.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області позовну заяву задоволено.

Виселено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Судове рішення є підставою для зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири за адресою: АДРЕСА_1..

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення Комінтернівського районного суду Одеської області скасувати повністю, ухвалити нове ухвалу про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Задовольняючи вищевказані позови суд першої інстанції, на підставі матеріалів даної справи, ст.ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України, правильно виходив з наступного.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 на праві спільної власності на 1/3 частину, а ОСОБА_4 на праві спільної власності на 2/3 частини, належить квартира за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, що підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 грудня 2015 року (яке набрало законної сили 28 грудня 2015 року).

В квартирі проживає та зареєстрована відповідач ОСОБА_5, колишня дружина ОСОБА_7

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був розірваний 17 лютого 2010 року (а.с. 42).

Добровільно відповідач не бажає звільнити зайняте житлове приміщення позивачів, чим чинить перешкоди в користуванні та розпорядженні належною їм власністю.

Відповідач не входять до складу сімї позивачів, поміж ними не існує договірних правовідносин, які б давали відповідачу підстави для проживання в належному позивачам житловому приміщенні, чинить перешкоди в користуванні та розпорядженні належною їм власністю.

Отже, правових підстав для проживання відповідачем ОСОБА_5 в житловому будинку позивача ОСОБА_8 судом під час розгляду справи не встановлено.

На підставі вищевикладеного, районний суд дійшов до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, судова колегія зазначає наступне.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

З матеріалів даної справи вбачається, що після зміни власників спірної квартири, відповідач не набула самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найом, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст.ст. 61, 64 ЖК України).

Отже, відповідач не є та не була членом сім'ї власників.

З зазначеного вище, слідує, що права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивачі є власниками спірної квартири, яку вони успадкували після смерті батька.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.

Право відповідача, яка не є власником спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Посилання апеляційної скарги на те, що у позивачів відсутні докази про державну реєстрацію спірної квартри, не може бути підставою для скасування зазначеного вище рішення з наступних підстав.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 11 лютого 2010 № 1878-УІ, встановив, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 01 січня 2013 року.

Реєстрація права власності - це не виникнення самого права, а визнання і підтвердження такого права. Реєстрація права власності є похідною від встановленого факту виникнення права.

Той факт, що позивачі не провели державну реєстрацію вищевказаного права власності, вказує лише на неможливість нею розпорядитися.

Отже, позивачі мають право на захист свого володіння відповідно до положень ст. 396 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що відповідач не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх заперечень щодо вищевказаного позову, що є обовязком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю, зняття з реєстраційного обліку та виселення -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_9

ОСОБА_10

ОСОБА_2