Справа № 367/6646/16-ц Головуючий у І інстанції Чернов Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/1346/17 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 54 22.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

22 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Спеней І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Кардіологічного санаторію «Ворзель» Національної академії наук України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 01.12.2011 року його прийняли на роботу на посаду техніка-будівельника у Кардіологічний санаторій «Ворзель» національної академії наук України. Наказом від 31.03.2016 року № 2-к директора кардіологічного санаторію «Ворзель» НАН України був звільнений з посади завідуючого складом за згодою сторін. В день звільнення відповідач не виплатив заробітну плату за період з 01.01.2016 р по 31.03.2016 р в сумі 9307,25 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 01.04.2016 р. по 17.08.2016 р. у розмірі 14060,00 грн. 13 жовтня 2016 року відповідачем було погашено заборгованість перед позивачем із невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2016 р по 31.03.2016 р в сумі 9307,25 грн.. У зв'язку з викладеним та з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 01.04.2016 року по 13.10.2016 року у розмірі 19684,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку, але не більше ніж за один місяць.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом було порушено норми ст. 117 КЗпП України та ст. 237-1 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що в частині вимог щодо стягнення компенсації за час затримки розрахунку за вказаний період необхідно відмовити, остільки позивачем не надано доказів вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. В частині відшкодування позивачу моральної шкоди суд визнав за необхідне також в позові відмовити, так як судом не встановлено понесення позивачем такої шкоди.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 01.12.2011 року ОСОБА_2 прийняли на роботу на посаду техніка-будівельника у Кардіологічний санаторій «Ворзель» національної академії наук України за наказом № 86-к від 01 грудня 2011 року (а.с. 3).

13.09.2012 року ОСОБА_2 перевели за його згодою на посаду завідуючого складом у Кардіологічному санаторії «Ворзель» національної академії наук України, що підтверджується наказом № 76-к від 13 вересня 2012 року (а.с. 4).

31 березня 2016 року ОСОБА_2 був звільнений з посади завідуючого складом за згодою сторін, що підтверджується наказом від 31.03.2016 року № 2-к директора кардіологічного санаторію «Ворзель» НАН У (а.с.5).

Встановлено, що 13 жовтня 2016 року відповідачем було погашено заборгованість перед позивачем із невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2016 р по 31.03.2016 р в сумі 9307,25 грн., що підтверджується відомостями на виплату грошей №№8, 11, 15 (а.с. 25-27).

Відповідно до ч.1 ст.і 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи зарік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже суд першої інстанції при вирішені спору в частині стягнення середнього заробітку за час застиримки розрахунку, не вірно дав оцінку доказам та не вірно застосував норми матеріального права.

Встановлено, що позивач 31 березня 2016 року звільнений з роботи, а відповідач 13 жовтня 2016 року з ним розрахувався, отже наявна затримка розрахунку працівника при звільнені за вказаний період та порушення його трудових прав.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку 19684,00 грн. за період з 01 квітня 2016 року по 13 жовтня 2016 року (133 робочих днів(час затримки розрахунку при звельненні) х 148,00 грн.(середньоденна заробітна плата)= 19684,00 грн.)

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та не звернув увагу на те, що відповідно до положень статей 116, 117 КЗпП України настає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Посилання відповідача на відсутність їхньої вини у невчасному розрахунку з працівником при звільненні, не грунтуються на вимогах закону, та жодним належним та допустимим доказом не підтверджено. Крім того у відовідача не було жодних перешкод направити невиплачену заробітну плату працівнику, в тому числі почтовим переказом.

Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 ( v0004700-95 ) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню і моральна шкода в розмірі 2000,00 грн., оскільки порушення Кардіологічним санаторієм «Ворзель» Національної академії наук України вимог трудового законодавства в частині розрахунку при звільнені позивача, призвело до моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_2 у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суд першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог відповідно до ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2315,04 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2016 року скасувати та ухвалити новее.

Позов задовольнити.

Стягнути з Кардіологічного санаторію «Ворзель» Національної академії наук України () на користь ОСОБА_2 (інд. НОМЕР_1) 19684,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 2000,00 грн. моральної шкоди.

Стягнути з Кардіологічного санаторію «Ворзель» Національної академії наук України () на користь держави 2315, 04 грн. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий:

Судді: