УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Дьоміної О.О., Ситнік О.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, у якому просила суд в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на кімнати 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7 в житловому будинку А-1 та надвірні будівлі: літню кухню «З» з тамбуром «з»; погріб «Е»; літній душ «В»; вбиральню «Д», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Позовні вимоги ОСОБА_4 мотивувала тим, що після реєстрації шлюбу з відповідачем у 1974 році вони почали проживати у будинковолодіння батьків ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 В період проживання в шлюбі позивачем та відповідачем за спільні сімейні кошти було зроблено капітальний ремонт будинку та збудовано ряд прибудов і надвірних споруд до нього. ОСОБА_4 вважає себе співвласником усіх цих побудов, а тому просила суд задовольнити позов у обраний нею спосіб.

У липні 2013 року позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог (а. с. 60) та просила суд встановити факт будівництва позивачем і відповідачем в 1974-1977 роках прибудови літ. «А1-1» (житлові приміщення 2-2, 2-3, 2-4) до житлового будинку по АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 8/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами, а саме прибудови літ. «А1-1» - житлові приміщення 2-2, 2-3, 2-4, приміщення 2-5, 2-6, 2-7 в прибудові літ. «а1», приміщення 2-1 в тамбурі літ. «а4», ганок літ. «а2», літню кухню літ. «З» з тамбуром літ. «з», погріб літ. «Е», літній душ літ. «В», убиральню літ. «Д», що складають 16/25 частин від загальної вартості усіх будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1, в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 25 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину в житловому будинку з надвірними будівлями, а саме: прибудови літ. «А1-1» житлові приміщення 2-2, 2-3, 2-4, приміщення 2-5, 2-6, 2-7 в прибудові літ. «а1», приміщення 2-1 в тамбурі літ. «а4», ганок літ. «а2», літню кухню літ. «З» з тамбуром літ. «з», літній душ літ. «В», убиральню літ. «Д», що складають 61/200 частин від загальної вартості усіх будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 25 грудня 2015 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року і залишити в силі судове рішення суду першої інстанції. Посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до міськрайонного суду, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався нормами ст. ст. 60, 62, 70, 71 Сімейного кодексу України і виходив з того, що позивачем обґрунтовано заявлено позовні вимоги про визнання за нею права власності на майно, вказане в позовній заяві, з тих підстав, що спірне нерухоме майно було побудовано позивачем і відповідачем в шлюбі та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак, позивач має право на Ѕ його частину.

Апеляційний суд з такими висновками не погодився та дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення позову через його недоведеність та безпідставність.

Зокрема, апеляційний суд на підставі зібраних у справі доказів встановив, що усі спірні нежитлові будівлі було споруджено в період з 1970 по 1990 роки за час, коли власником вказаного будинковолодіння був померлий в 1995 році батько відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7

Пославшись на норми ст. ст. 86, 112 ЦК України у редакції 1963 року, апеляційний суд визнав безпідставними доводи позивача щодо набуття нею у власність частини будинковолодіння через сприяння у його будівництві в період до 1990 року, оскільки позивачем не доведено обов'язкової в таких випадках домовленості між нею і власником будинковолодіння про створення/збільшення спільної власності та вкладання позивачем коштів і праці на реалізацію такої домовленості.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_5 та третя особа у справі ОСОБА_6 на момент її розгляду в суді першої інстанції, є власниками вказаного будинковолодіння, по Ѕ його частини за кожним. Набули вони свої частки у власність в порядку спадкування.

Апеляційним судом також встановлено, що позивач не довела належними та допустимими доказами того, що майно набуте відповідачем в порядку спадкування за час шлюбу (1/2 частина будинковолодіння) істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат позивача у справі.

Встановивши такі обставини, апеляційний суд визнав безпідставними посилання районного суду на норми ст. 62 Сімейного кодексу України (виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові) як підстави для встановлення об'єктом права спільної сумісної власності подружжя належної на праві власності відповідачеві Ѕ частини спірного будинковолодіння, яке набуто у власність в порядку спадкування і є його особистою приватною власністю.

Як зазначено вище, в цілому апеляційний суд визнав позовні вимоги недоведеними та необґрунтованими і відмовив у їх задоволенні.

Доводи касаційної скарги та наявні у матеріалах справи документи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, а тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.О. Дьоміна

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік