Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Авалян Н.М.
Провадження № 22ц/782/94/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М.

суддів Назарової М.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря Попової Т.А.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сєвєродонецької міської ради Луганської області на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Сєвєродонецької міської ради Луганської області про встановлення факту сумісного проживання та визнання права на спадкування

встановив

20 грудня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

1) встановити факт постійного сумісного проживання впродовж останніх шести-семи років з ОСОБА_5 до смерті останнього 03 серпня 2015 року;

2) визнати право на спадкування квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом як за спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_5

Рішенням, що оскаржується, суд задовольнив позов частково. Встановив факт проживання однією сім'єю в період з 01 січня 2005 року по 03 серпня 2015 року ОСОБА_3 з ОСОБА_5, який помер 03 серпня 2015 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

З рішенням суду не погоджується відповідач. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд задовольнив позов не зважаючи на те, що позивачем не представлено доказів ведення спільного господарства з ОСОБА_5, тим самим судом проігнороване рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, в якому наведено тлумачення, які особи відносяться до членів сім'ї.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Просив апеляційний суд прийняти до уваги нові докази, які не були представлені суду першої інстанції, оскільки суд не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи.

Позивач в судове засідання не з'явився, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи відповідно до частини 2 статті 305 Цивільного процесуального кодексу України.

До початку судового засідання позивач подав заяву про відкладення судового засідання, яка не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 27 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Визначений статтею 303-1 Цивільного процесуального кодексу України двохмісячний строк розгляду апеляційної скарги, який був подовжений судом, сплинув 28 квітня 2017 року.

По справі неодноразово призначались судові засідання, в які позивач жодного разу не з'явився. Після отримання судової повістки позивачем двічі заявлялось клопотання про відкладення розгляду справи. Але наступні направлені на адресу позивача судова повістка і телеграма позивачем не отримані та повернуті до суду у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Така процесуальна поведінка позивача розцінюється судом як зловживання процесуальними правами.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника відповідача, перевіривши матеріали справи та надавши оцінку правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 серпня 2015 року помер ОСОБА_5, який є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

Задовольняючи позов про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з доведеності цього факту в суді належним, допустимими та достатніми доказами.

Однак, задовольнивши позов, суд першої інстанції вийшов за межі заявленого позову, оскільки встановив факт, про який позивач не просив в своїй позовній заяві.

Тим самим суд першої інстанції порушив норми процесуального права, відповідно до яких суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог (статті 11,213 Цивільного процесуального кодексу України). Виходячи з приписів вищезазначених норм процесуального права, суд з власної ініціативи не може змінювати підстави або предмет позову та виходити за межі заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 256 Цивільного процесуального кодексу України в судовому порядку можуть бути встановлені як факт сумісного проживання із спадкодавцем, так і факт проживання із спадкодавцем однією сім'єю, від яких залежить право особи на спадкування:

із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини спадкоємець звертається у тому разі, якщо його постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини;

із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю особа звертається для підтвердження свого права на спадкування як спадкоємця четвертої черги, якщо відсутні спадкоємці попередніх черг, які прийняли спадщину.

В позовній заяві позивач не просив визнати факт проживання із спадкодавцем однією сім'єю, а лише посилався на сумісність проживання. В позові не викладені обставини про сімейні стосунки позивача із спадкодавцем.

Таким чином, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які є безумовною підставою для скасування рішення суду відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 Цивільного процесуального кодексу України.

Але оскільки судом першої інстанції не ухвалено рішення по заявленій позивачем вимозі, рішення суду підлягає скасуванню без ухвалення нового рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання права на спадкування квартири, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім'єю надає позивачу право оформити право на спадщину в нотаріальному (позасудовому) порядку.

Однак, цей висновок суду протирічить нормам процесуального права

Відповідно до статті 1, частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України позивач скористався своїм правом на звернення до суду за захистом права на спадкування. Відповідач, який також має право на спадкування у разі відсутності інших спадкоємців або неприйняття ними спадщини, право позивача не визнав. Отже, між сторонами виник спір про право, який підлягав вирішенню судом, адже за наявності спору, нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, не зважаючи на допущену судом помилку у застосуванні норм процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову з огляду на те, що відповідно до частини 2 статті 308 Цивільного процесуального кодексу України не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Допущена судом помилка є формальним порушенням, яка не вплинула на правильність рішення в зазначеній частині, оскільки помилковим є тільки підстава, з якої суд відмовив в задоволенні позову.

Перш за все суду слід було зробити висновок про те, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту права вимогам закону. Адже особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права.

Реалізуючи право на судовий захист та звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. А суд, вирішуючи спір, повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Обраний позивачем спосіб захисту права "визнання права на спадкування", не передбачений законом.

Виходячи із специфіки правовідношення спадкування належним способом судового захисту права на спадщину є пред'явлення позову про визнання права власності на спадкове майно, оскільки саме таке рішення суду є підставою для подальшої державної реєстрації права власності.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд зауважує, що доводи апеляційної скарги про допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права частково знайшли своє підтвердження. Що стосується доводів апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог позивачем, то вони не приймаються до уваги, оскільки ОСОБА_3 не позбавлений права повторного звернення до суду з позовом про захист спадкових прав, а тому суд не вправі встановлювати обставини та робити висновки щодо обґрунтованості позову.

Відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України у зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на користь відповідача понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 606 гривень 32 копійок (1213,43 : 2).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що при звернення до суду позивачем не у повному обсязі був сплачений судовий збір. Оскільки заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру, за кожну з них підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1102 гривні 40 копійок (551,20 х 2) відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір". Але позивачем сплачено судовий збір у розмірі 551 гривні 20 копійок. Недоплачений судовий збір в такому ж розмірі підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Керуючись статтею 88, пунктом 2 частини 1 статті 307, пунктом 3 статті 307, статтями 313, 315, 317, 319, 323-325, 327 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд

вирішив

Апеляційну скаргу Сєвєродонецької міської ради Луганської області задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 січня 2017 року змінити.

Скасувати рішення в частині задоволення позову ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Залишити без змін рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права на спадкування.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір: на користь держави у розмірі 551 гривні 20 копійок та на користь Сєвєродонецької міської ради Луганської області у розмірі 606 гривень 32 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Авалян Н.М

Судді Назарова М.В.

ОСОБА_6