Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/9772/16-ц

Номер провадження2/711/402/17

01 березня 2017 року

Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючий суддя: Дунаєв С.О.,

при секретарі: Нарадько Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання удаваним договору дарування земельної ділянки та укладеним договору купівлі-продажу, стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просила визнати договір дарування земельної ділянки №336 площею 1040 м2 у садово-городньому кооперативі «Черкаський», що розташований по вул. Рябоконя у м. Черкаси, який укладений 06.04.2005р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 удаваним правочином та на підставі цього визнати, що цей договір був укладений як договір купівлі-продажу, та стягнути з відповідача на користь позивачки 41344,50грн, в якості компенсації вартості цієї земельної ділянки, що була відчужена відповідачем за договором купівлі-продажу від 10.07.2014р..

В обґрунтування вимог в позові зазначено, що земельна ділянка була придбана сторонами за спільні кошти у ОСОБА_3 за 2000грн. Натомість за час перебування у шлюбі позивачка не бачила документів з оформлення правочину з придбання земельної ділянки. Про те, що правочин було укладено у формі договору дарування вона дізналася лише влітку 2014р., коли сторони стали проживати окремо і відповідачем було ініційоване розірвання шлюбу. У липні 2014р. відповідач продав спірну земельну ділянку за 82689грн. Вважає, що оскільки земельна ділянка була придбана в період зареєстрованого шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю сторін, а тому відповідач має передати їй половину коштів, отриманих від продажу земельної ділянки.

Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що земельну ділянку йому подарувала ОСОБА_3. Ніяких коштів з метою укладання договору дарування він не передавав ОСОБА_3. Наполягає, що позивачка знала про цей договір дарування і він нічого від неї не приховував. Також просив застосувати до позовних вимог строки позовної давності, оскільки з моменту укладання оспорюваного правочину вже минуло понад 10 років.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник заперечували проти позову і просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 22.11.2001р. по 17.03.2015р.. При цьому спільне проживання сторони припинили у березні 2014р..

06.04.2005р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, на підставі якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 отримав у дарунок земельну ділянку №336 площею 0,104га, що знаходиться в Садово-городньому кооперативі «Черкаський» в м. Черкаси (далі земельна ділянка).

16.06.2005р. ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку /а.с.4/.

Зазначені обставини визнаються сторонами та підтверджуються відповідними письмовими доказами, а тому суд вважає їх доведеними.

10.07.2014р. ОСОБА_2 продав земельну ділянку ОСОБА_6 за 82689грн, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу /а.с.5-6/. Доводи сторони відповідача щодо того, що продаж здійснено за іншою вартістю суд не приймає, оскільки вони не підтверджуються ніякими доказами, а тому є необґрунтованими.

Позивачка наполягає, що земельна ділянка була придбана ОСОБА_2 на підставі правочину купівлі-продажу, оскільки за її придбання ОСОБА_3 були передані грошові кошти в розмірі 2000грн, а договір дарування був укладений з метою приховання реального правочину та ухилення від сплати зайвих обовязкових платежів, повязаних з реєстрацією купівлі-продажу. Оскільки земельна ділянка була придбана в період перебування сторін у шлюбних стосунках, то вона є спільною сумісною власністю сторін, а тому позивачка заявляє вимоги про передачу їй половини коштів, отриманих відповідачем від продажу земельної ділянки.

За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник з приводу порядку укладання правочинів та регулювання майнових правовідносин подружжя, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Сімейного кодексу України (далі СК).

За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги до правочинів, закріплені у ст.203 ЦК. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч.1 ст.215 ЦК, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків.

Статтею 235 ЦК передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

З огляду на положення ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) обовязок доказування обставин, на які посилається сторона як підставу своїх вимог покладається на таку сторону. Отже саме позивач має надати суду докази на підтвердження дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договору дарування. Всупереч зазначеним нормам закону стороною позивача не надано суду відповідних доказів, які б з точки зору їх належності, допустимості та достатності свідчили про наявність того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в дійсності було укладено вчинено правочин купівлі-продажу земельної ділянки.

Надані позивачем розписки від імені ОСОБА_3 /а.с.32, 34/ не є достовірним доказами, оскільки складені не ОСОБА_3, а іншою особою, що було встановлено судом під час допиту свідка ОСОБА_4, яка пояснила, що саме вона складала дані розписки і передавала їх на підпис ОСОБА_3. До того ж заява від імені ОСОБА_3 /а.с.34/ складена з метою підтвердження визнання ОСОБА_3 позову ОСОБА_1, якого на час складання такої заяви не було подано, а відтак ОСОБА_3 не могла знати зміст позовних вимог. Таким чином, заява ОСОБА_3 /а.с.34/ є недопустимим доказом в контексті положень ст.59 ЦПК.

Пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо волевиявлення ОСОБА_3 суд також не може взяти до уваги, як достовірні, оскільки ці особи не були очевидцями події укладання оспорюваного правочину та умов, що йому передували, а відтак є припущенням, що ґрунтується на субєктивному тлумаченні обставин, про які їм стало відомо зі слів інших осіб.

Доводи сторони позивача про те, що заборгованість ОСОБА_3 зі сплати членських внесків в СК «Черкаський» була погашена ОСОБА_3 лише після відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_2 не підтверджені належними доказами, а відтак також є припущенням. Крім того, суду не надано відомостей про те, хто саме здійснив погашення заборгованості і в який час.

Так само не надано стороною позивача і доказів про майновий стан ОСОБА_3, а тому суд не може прийняти доводи про те, що вона мала на меті саме продати земельну ділянку з метою поліпшення свого майнового стану.

Натомість про дійсність спрямованості волі ОСОБА_3 свідчить зміст оспорюваного договору дарування, який укладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально /а.с.63/, що свідчить про ознайомлення сторін договору з його змістом, які своїми підписами засвідчили відповідність умов договору їх волі та намірам.

Крім того, судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем 14.05.2010р. було укладено шлюбний договір, яким визначено, що подружжю на праві спільної сумісної власності належать дві квартири, які вони домовились розподілити між собою /а.с.48/. Відсутність в цьому договорі посилань на наявність іншого майна, яке є спільною сумісною власністю, є непрямим свідченням того, що позивачка не мала на момент укладання шлюбного договору майнових вимог щодо земельної ділянки, хоча знала про її існування.

За таких обставин стороною позивача не надано суду доказів, які з точки зору достовірності, достатності та взаємозвязку свідчили про те, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки є удаваним правочином, а тому вимоги про визнання договору дарування удаваним з підстав, викладених у позові, не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що вимога позивачки про оспорювання договору дарування не підлягає задоволенню, то питання про застосування строку позовної давності судом не розглядається, оскільки воно не має правового значення.

Вимоги про стягнення половини коштів від продажу відповідачем земельної ділянки є похідними від вимог про визнання договору дарування удаваним правочином. Підставою вимог про стягнення половини коштів від продажу земельної ділянки позивачка зазначила саме правовий режим цього майна, яке вона вважає спільною сумісною власністю сторін. Натомість, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний договір дарування є удаваним, то земельна ділянка відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК була особистою приватною власністю відповідача. З огляду на положення ст.11 ЦПК суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених вимог і при наданні оцінці правомірності поведінки сторін обмежений підставами, визначеними в позові. За таких обставин, з підстав викладених в позові, вимоги про стягнення з відповідача половини коштів, отриманих відповідачем від продажу земельної ділянки, також не підлягають задоволенню.

Таким чином, заявлений позов не підлягає до задоволення.

Судові витрати по справі складають з судового збору, яки підлягає сплаті за подання позову. Натомість, відповідно до ст.88 ЦПК, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, то витрати з оплати судового збору необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодекс України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: ОСОБА_7