Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Голубкової М.А. при секретарі Когут С.І., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському районі , Шевченківський районний відділ у м. Запоріжжя Управління держаної міграційної служби України в Запорізької області про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька , суд,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. 28.07.2016 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя винесено заочне рішення у вказаній справі. 18.08.2016 року надійшла заява відповідача про скасування заочного рішення, яке ухвалою суду від 30.09.2016року було скасовано, а вказану справу призначено до розгляду.

В позові зазначає, що в період з 1999 по 2012 р. вона та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась спільна дитина - ОСОБА_4, батьком якої у свідоцтві про народження записаний відповідач, шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає разом з позивачем ОСОБА_1

На теперішній час у дитини діагностовано бронхіальну астму та рекомендовано періодичний виїзд за межі міста у більш сприятливий клімат.

Позивач має намір тимчасово вивозити дитину ОСОБА_4 на короткостроковий відпочинок в період літніх та осінніх канікул закордон.

Вказує також, що на сьогоднішній день позивач з великими труднощами отримувала від колишнього чоловіка необхідні дозволи для оформлення проїзних документів на спільного сина та його вивіз за межі країни без супроводу батька, але в останній час відповідач не надає дозволу на виїзд дитини, при чому жодних причин вказаної відмови відповідач не вказує.

У зв'язку з тим, що дозвіл батька на виїзд дитини за кордон є необхідним документом, а відповідач відмовляється надавати такий дозвіл, що фактично призведе до погіршення стану дитини, позивач звернулась до суду із вказаною позовною заявою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Мітіна І.В. позов підтримали та пояснили, що після припинення спільного проживання сторін у 2012 році, малолітня дитина ОСОБА_4 залишилась на піклуванні позивача ОСОБА_1, вона матеріально утримує та піклується про здоров'я дитини. У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 хворіє на бронхіальну астму, а відповідач ОСОБА_2 не піклується про стан здоров'я сина, участі у матеріальному забезпеченні не приймає з дитиною не спілкується, не надає дозволу позивачу ОСОБА_1 на оформлення проїзних документів на дитину керуючись лише особистими амбіціями. Просять позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник за довіреністю ОСОБА_6 у судовому засіданні проти позову заперечували та суду пояснили, що відповідач обізнаний про стан здоров'я дитини, переконаний, що хронічних хвороб у дитини немає, поточний стан здоров'я малолітнього ОСОБА_4 не є загрозливим, як про це вказує позивач, та його лікування в Україні є можливим. Посилались на те, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві не вказано строки виїзду дитини за кордон, а також відсутні вказівки до яких країн буде вивезена дитина. Вважають, що дійсною підставою для звернення позивача із даним позовом є її намагання виїхати з дитиною за кордон на постійне проживання, без обов'язку повернути дитину в Україну, чим будуть порушені його права як батька та права самої дитини виховуватись обома батьками та спілкуватись без перешкод.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, яка в силу ст.19 СК України не є обов'язковою.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та представників, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений необґрунтовано, не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157-159, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

При цьому необхідно врахувати, що відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадках, коли дитина досягла зазначеного віку, її місце проживання визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Крім того, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII (далі - Закон) та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до п. 3 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила суд надати їй дозвіл без згоди батька оформити проїзний документ дитини ОСОБА_4 та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини з матір'ю без згоди та супроводу батька не вказуючи при цьому часові проміжки такого виїзду, а також не вказуючи державу до якої здійснюватиметься виїзд.

Обгрунтовуючи необхідність такого виїзду без згоди батька, позивач посилалась на наявність у дитини захворювання на хронічний бронхіт лікування якого поза межами України покращить стан здоров'я дитини.

При розгляді справи в суді ці обставини доказами позивача не знайшли свого підтвердження.

Так, згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 3219,у ОСОБА_4 за результатами стаціонарного обстеження було діагностовано ряд захворювань, жодне з яких не є хронічним, та призначено лікування після виписки.

Доказів про те, що стан здоров'я дитини є загрозливим, а те, що встановлені у дитини захворювання є невиліковними в Україні, позивач не надала.

Водночас відсутність позовній заяві назви держави в яку позивач планує вивезти дитину, позбавляють суд можливості перевірити доцільність такого виїзду. Також позивачем не обґрунтовано як саме дитині буде надаватися медична допомога в іноземній країні, на яких умовах та за які кошти.

За таких обставин, дитина сторін,у разі перебування за кордоном без права користування страховою медициною, взагалі може залишитись без медичної допомоги, що, з урахуванням її стану здоров'я, шкодитиме її інтересам та не сприятиме зміцненню здоров'я.

Крім того позивачкою, не визначено проміжок часу перебування в іншій країні. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон на не визначений термін співпадатиме з навчальним роком ,проте позивач не підтвердила доказами, як буде організовано процес навчання дитини в іншій державі, чи є це зручним для самої дитини з урахуванням мови спілкування в іншій країні та чи сприятиме це її розвитку.

Водночас, аналізуючи заперечення відповідача щодо виїзду малолітньої дитини разом із матір'ю до іншої країни та причини, якими вони викликані, суд вважає їх такими, що заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

З цією метою Держави-учасниці Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)сприяють укладанню двосторонніх або багатосторонніх угод чи приєднуються до чинних угод.

У Гаазькій Конвенції визначено поняття «незаконне переміщення» або «утримування дитини». Згідно зі ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, при умові, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування).

Відповідач в обґрунтування своєї відмови дати дозвіл на виїзд дитини за кордон посилався на те, що позивач ОСОБА_1 не обтяжена міцними соціальними зв'язками, крім сина ОСОБА_4 які перешкодили б позивачці залишитись закордоном на постійне проживання, в Україні, тому припущення відповідача, що позивач планує не тимчасовий виїзд, а має намір переїхати на постійне проживання, цілком логічні.

У разі виїзду дитини за кордон з дозволом не невизначений термін, позивачка не матиме обов'язку повернути дитину до країни постійного проживання, у примусовому порядку це можливо лише шляхом запровадження процедури Гаазької Конвенції для забезпечення повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують на території іноземної держави.

Виїзд дитини за кордон за таких обставин може привести до серйозного розриву сімейних зв'язків між відповідачем і дитиною, зросте психологічне напруження між сторонами, що провокуватиме подальше відчуження та втрату родинних зв'язків, чим піддається загрозі психічний розвиток дитини.

Посилання позивача на те, що відповідач фактично не здійснює піклування про дитину ,тому припинення його спілкування з сином не має ризику заподіяння йому шкоди, достатніми переконливими доказами не підтверджені.

Так відповідно до довідки Запорізької школи інтернат «Джерело»: батько учня ОСОБА_4, ОСОБА_2 дуже рідко відвідує школу. Батько не зарекомендував себе, як відповідальна особа, яка бажає своєчасно турбуватися навчанням та вихованням свого неповнолітнього сина. На хлопчика впливає не дуже сприятливо, особливо під час перебування ОСОБА_4 в гостях у тата.

Враховуючи той факт, що позивач ОСОБА_1 згідно довідки про доходи від 28.09.2016 року є працівником вказаного навчального закладу, працевлаштована на посаду вчителя російської мови суд критично ставиться до змісту вказаної довідки.

Водночас той факт, що дитина відвідує батька, залишається у нього в гостях, який не заперечувався позивачем у судовому засіданні, лише підтверджують ті обставини, що батько, який проживає окремо від дитини, не може у тому ж обсязі, що і мати ,брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

На теперішній час відсутнє рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, відповідач в батьківських правах не обмежений.

Таким чином, відповідач як батько ОСОБА_4 фактично здійснює про нього піклування, спілкується з дитиною, тому його позиція у даній справі не є проявом особистих амбіцій, як про це зазначила позивач, а спрямована саме на захист інтересів дитини спілкуватись з обома рідними батьками та враховує інтереси самого батька на можливість спілкуватись та виховувати дитину.

З урахуванням стану здоров'я дитини, її віку, рівня розвитку, суд не вважає доцільним з'ясовувати думку дитини із спірного питання.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки це суперечитиме змісту положень ст.141,157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, а заявлені позивачкою вимоги про виїзд дитини за кордон можуть мати не тимчасовий характер, намір переїхати проживати до іншої країни постійно не виключений, звернення позивача до суду негайною потребою у лікуванні дитини саме за кордоном не обумовлено.

На підставі ст.141,151,153,157-159 СК України,ст.313 ЦК України,ст.15-16 Закону України «Про охорону дитинства»,ст.3,10,11,57,60,212-215,218,294 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.А. Голубкова