Справа № 466/3583/16 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/335/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника прокуратури Грабарука В.А., представника відповідача Державної казначейської служби України Стегнія А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та Військової прокуратури Західного регіону України на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Військової прокуратури Західного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури,-

встановила:

В квітні 2016 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до Військової прокуратури Західного регіону України, Державної казначейської служби України про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку на його користь на відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури.

Вимоги обґрунтовував тим, що 29 червня 2009 року військовим прокурором Івано-Франківського гарнізону порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_5, як заступника військового комісара Самбірського ОМВК, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 422 КК України за фактом розголошення державної таємниці і об'єднано таку кримінальну справу в одне провадження з кримінальною справою № 08-203026.

25 липня 2009 р. військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону йому пред'явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 422 КК України і того ж дня обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд. При цьому, постанова про притягнення його як обвинуваченого винесена 20 липня 2009 року і того ж дня винесена постанова про оголошення його в розшук, яка направлена в Самбірський МВ ГУМВСУ у Львівській області для виконання.

Постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону ОСОБА_6 від 25 липня 2009 року, з санкції військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, його відсторонили від посади. Постановою тієї ж посадової особи від 4 вересня 2009 року відсторонення його від посади скасовано.

Постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону від 31 липня 2009 року йому пред'явлено нове обвинувачення за ч. 1 ст. 422 КК України.

Постановою військового суду Львівського гарнізону від 14 вересня 2010 року, яка залишена без зміни ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2011 року, дана кримінальна справа повернута прокурору для додаткового розслідування.

23 серпня 2011 року постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону Рижого Ю.С. кримінальну справу № 08-203026 щодо нього закрито на підставі п.2 ч. 1 ст. 213 КПК України за недоведеністю його участі в інкримінованому злочині.

При цьому слідчим та прокурором, у порушення вимог ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» йому не роз'яснено порядок поновлення його порушеного права та відшкодування завданої шкоди.

Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності йому заподіяно матеріальну шкоду у вигляді сум, сплачених ним у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги адвоката. Така шкода, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету.

Постановою військового прокурора Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України О. Солдатова від 30 березня 2016 року про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, встановлено, що вищевказаними незаконними діями щодо притягнення його до кримінальної відповідальності позивачу заподіяно матеріальну шкоду у вигляді сум, сплачених за надання юридичної допомоги адвоката під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи і розмір такої шкоди становить 149000,00 грн. згідно з поданими ним підтверджуючими документами. Прокурор постановив відшкодувати йому таку шкоду у зазначеному розмірі, однак з таким розміром ОСОБА_5 не згідний.

Зважаючи на те, що постанова про визначення розміру відшкодування шкоди винесена не в місячний строк після його звернення, як це встановлено законом, а лише 30 березня 2016 року, кошти у сумі 149000,00 грн. знецінились внаслідок інфляції. Індекс інфляції за період з грудня 2013 року по січень 2016 року, згідно даних Держкомстату становить 81,5%, тому інфляційне знецінення коштів, витрачених ним на юридичну допомогу адвоката становить 121435,00 грн. (149 000,00х81,5%:100%=121 435,00 грн.).

Для відновлення порушеного права, з метою відшкодування шкоди у повному розмірі, просив постановити рішення, яким стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку на його користь та 121435,00 грн. інфляційного знецінення на юридичну допомогу.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 рокупозов задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_5 121435 грн. 00 коп. інфляційного знецінення сплачених коштів на юридичну допомогу.

Рішення суду оскаржили Державна казначейська служба України та Військова прокуратура Західного регіону України.

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та неповним з»ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Покликаючись на норми ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» зазначає, що такий встановлює вичерпний перелік майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до закону.

Оскільки інфляційні суми не передбачені законом, тому не підлягають відшкодуванню за рахунок коштів бюджету.

На думку апелянта, оскільки органи прокуратури тривалий час не роз'яснювали позивачу порядок відшкодування шкоди та не виносили процесуальний документ для такого відшкодування, шкода заподіяна позивачу підлягає відшкодуванню виключно за рахунок органів прокуратури, а не державного бюджету.

Крім цього, звертає увагу на те, що органи казначейської служби здійснюють обслуговування єдиного казначейського рахунку, а не розпоряджаються коштами на ньому.

Оскільки Державна казначейська служба України не є учасником спірних правовідносин, тому не може відповідати за незаконні дії інших органів державної влади, за які згідно постанови КМУ від 09.08.1999 р. № 1450 кошти стягуються з рахунків утримання відповідних органів (суду, прокуратури тощо).

Стверджує, що інфляційні втрати стягуються лише при невиконанні стороною договірних зобов'язань, однак договірних відносин між сторонами не було.

Крім цього вважає, що поняття інфляційні нарахування не підпадають під положення статті 22 ЦК України.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 року та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Військова прокуратура Західного регіону України в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального права.

Покликається на те, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими коштами, що теж є відповідальністю, тому нарахування процентів на суму шкоди є подвійною мірою відповідальності.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи знаходиться не зрозуміла таблиця індексу інфляції, однак відсутній розрахунок суми, яку просить стягнути позивач.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 року та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників відповідача на підтримку доводів скарг, а також пояснення представника позивача на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити виходячи з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в період з 27 листопада 2013 року, тобто з часу винесення постанови про відмову у відщкодуванні шкоди на юридичну допомогу, по 30 березня 2016 року, фактично сплачені позивачем кошти адвокату за юридичну допомогу у сумі 149 000,00 грн. знецінилися внаслідок інфляції.

При цьому, суд першої інстанції виходячи із доведеності позовних вимог, посилався на ст.1176 ЦК України, норми ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та Положення про застосування Закону.

Судом першої інстанції встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

29 червня 2009 року військовим прокурором Івано-Франківського гарнізону порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_5, як заступника військового комісара Самбірського ОМВК, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 422 КК України за фактом розголошення державної таємниці і об'єднано таку кримінальну справу в одне провадження з кримінальною справою № 08-203026.

25 липня 2009 р. військовою прокуратурою Івано-Франківського гарнізону позивачу пред'явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 422 КК України.

Постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону від 31 липня 2009 року позивачу пред'явлено нове обвинувачення за ч. 1 ст. 422 КК України.

29 березня 2010 р. в ході розгляду справи по суті у військовому суді Львівського гарнізону постановою державного обвинувача старшого помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону Якубчака О.Р. позивачу ОСОБА_5 змінено обвинувачення, а саме, замість двох епізодів, визначено обвинувачення у скоєнні одного епізоду злочину, передбаченого ч.1 ст. 422 КК України.

Постановою військового суду Львівського гарнізону від 14 вересня 2010 року, яка залишена без зміни ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2011 року, дана кримінальна справа повернута прокурору для додаткового розслідування.

23 серпня 2011 року постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону Рижого Ю.С. кримінальну справу № 08-203026 щодо ОСОБА_5 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 213 КПК України за недоведеністю його участі в інкримінованому злочині.

Встановлено, що із заявою про визначення розміру зазначеної шкоди позивач звернувся 11 червня 2013 року, про що зазначено у постанові військового прокурора Івано-Франківського гарнізону від 30 березня 2016 року, однак, постановою Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України від 27 листопада 2013р. йому відмовлено у винесенні постанови про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду, вказана постанова згодом скасована.

В подальшому позивач неодноразово звертався з питанням виплати відшкодування шкоди до посадових осіб органів прокуратури, а також до суду з оскарженням неправомірних дій.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року, визнано протиправними бездіяльність, дії та рішення посадових осіб військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону та Військової прокуратури Західного регіону України при розгляді звернень ОСОБА_5, зобов'язано військову прокуратуру Івано-Франківського гарнізону надіслати на адресу ОСОБА_5 повідомлення за формою, що встановлена Додатком до «Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», зобов'язано військову прокуратуру Івано-Франківського гарнізону винести постанову щодо визначення розміру відшкодування ОСОБА_5 шкоди - сум, сплачених ним в зв'язку з наданням юридичної допомоги адвоката при розгляді судом та при досудовому розслідуванні кримінальної справи про його обвинувачення за ст. 422 КК України, яка закрита постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону Рижого Ю.С. за недоведеністю участі ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2015 року задоволено позов ОСОБА_5, скасовано постанову виконувача обов»язків військового прокурора Івано-Франківського гарнізону Федорука В.М. від 15 жовтня 2014 року про відмову у задоволенні звернення про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органом досудового слідства.

Постановою військового прокурора Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури Західного регіону України О. Солдатова від 30 березня 2016 року вирішено відшкодувати ОСОБА_5 шкоду у розмірі 149000 грн., завдану незаконними діями органів прокуратури.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно із п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Оскільки у справі, яка переглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2015 року, протиправна бездіяльність, дії та рішення посадових осіб військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону та Військової прокуратури Західного регіону України при розгляді звернень ОСОБА_5 та закриття на досудовому розслідуванні кримінальної справи про його обвинувачення за ст. 422 КК України, постановою помічника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону Рижого Ю.С. за недоведеністю участі ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині, тому наявні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Як зазначено вище, у постанові військового прокурора Івано-Франківського гарнізона військової прокуратури Західного регіону України О. Солдатова від 30 березня 2016 року зазначено, що незаконними діями щодо притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності йому заподіяно матеріальну шкоду у вигляді сум, фактично сплачених за надання юридичної допомоги адвоката під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи і розмір такої шкоди становить 149000,00 грн. згідно з поданими ним підтверджуючими документами (а.с. 4-5).

Таким чином, даною постановою підтверджено, що позивач довів факт сплати ним на підставі відповідних документів за надання юридичної допомоги адвокатом 149000,00 грн., відповідний розрахунок виконаної роботи адвокатом та затраченого адвокатом часу подано суду. Відповідачем визнається факт сплати позивачем коштів на юридичну допомогу в розмірі (на час фактичної сплати) в сумі 149 тис. грн.

Разом з цим, після винесення постанови від 30.03.2016 року, позивач не погодився з визначеним розміром відшкодування, оскільки за період з 27 листопада 2013 року, тобто з часу винесення постанови про відмову у відщкодуванні шкоди на юридичну допомогу, по 30 березня 2016 року, фактично сплачені ним кошти адвокату за юридичну допомогу у сумі 149000,00 грн. знецінилися внаслідок інфляції.

На підтвердження своїх вимог позивач подав довідку з Держкомстату, за якою індекс інфляції за даний період становить 81,5% з розрахунку: 2014 р. індекс інфляції - 124,9%, 2015р. - 143,3%, січень-березень 2016 р. - 101,5%, тобто: 124,9% х 143,3% х 101,5% : 100% = 81,5%, тому інфляційне знецінення коштів на думку позивача за юридичну допомогу адвокату становить 121435,00 грн.

Підставою позовних вимог про інфляційне знецінення в сумі 121435,00 грн., позивач зазначає ст. 22, ст. 1176 ЦК України.

Погоджуючись з позовними вимогами суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги є підставними і відповідають приписам ст. 1176 ЦК України щодо відшкодування державою у повному обсязі шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури та стягнув в судовому порядку суму інфляційного знецінення шкоди завданої незаконними діями щодо притягнення його до кримінальної відповідальності від сум, фактично сплачених за надання юридичної допомоги адвоката під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи.

Разом з тим, у п. 2 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що судові витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Більше того, відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю та фактично подвійною мірою відповідальності.

Крім цього, сума шкоди, виражена в грошовому еквіваленті визначена, як компенсація завданої громадянинові шкоди незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду не є сумою боргу за зобов'язанням, зазначених органів перед позивачем в розумінні матеріального права.

Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Проте, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 212-214, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, відтак дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з невідповідністю висновків суду обставинам справи (п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України), підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат (ч. 4 ст. 88 ЦПК України).

Від сплати судового збору ОСОБА_5 звільнений на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір».

Оскільки позивач ОСОБА_5 звільнений від сплати судового збору, судовий збір понесений Державною казначейською службою України та Військовою прокуратурою Західного регіону Україниза подання апеляційних скарг необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Військової прокуратури Західного регіону України - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 року- скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до Військової прокуратури Західного регіону України, Державної казначейської служби України про стягнення 121 435 грн. 00 коп. інфляційного знецінення сплачених коштів на юридичну допомогу - відмовити.

Судові витрати Державної казначейської служби України в сумі 2974 грн. 80 коп. та Військової прокуратури Західного регіону України в сумі 2974 грн. 80 коп. за подання апеляційних скарг компенсувати за рахунок держави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк