У Х В А Л А

29 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Червоноградська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 5 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 5 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу відхилено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2015 року залишено без змін.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 10 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права - статей 203, 229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року, від 4 червня 2014 року, від 11 листопада 2015 року, від 19 березня 2014 року та від 21 жовтня 2015 року, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним виходячи з недоведеності позивачем наявності обставин, які вказують на помилку. При цьому, судом встановлено, що позивач звернувся із позовом про визнання договору дарування недійсним у жовтні 2015 року по збігу більше ніж восьми років, з моменту укладення договору дарування; право власності спірної квартири перейшло до ОСОБА_5, яка є сестрою позивача; наявність боргового зобов'язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_6 в розмірі 37 000 доларів США та вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_6 про стягнення суми боргу за договором позики, а саме накладення арешту на майно ОСОБА_5, в тому числі й на спірну квартиру на підставі ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 27 серпня 2015 року.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року, від 19 березня 2014 року, від 11 листопада 2015 року, від 4 червня 2014 року та від 21 грудня 2016 року, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Крім того, Верховний Суд України зазначив, що лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновок, викладений в судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, суперечить висновку, викладеному в зазначених постановах Верховного Суду України.

За таких обставин, вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Червоноградська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко