Справа № 226/2016/16-ц
Провадження № 2/226/57/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

03.03.2017 року Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Пікало К.І.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не повязаних із позбавленням володіння,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не повязаних із позбавленням володіння,посилаючись на таке. Вона є власницею квартири № 1 будинку № 12 в провулку Львівському м. Мирнограда Донецької області на підставі свідоцтва про право власності № 2/46-1234 від 15.11.2007 року, виданого КП «Служба єдиного замовника». З відповідачем ОСОБА_3 з жовтня 2009 року по червень 2016 року вони спів мешкали разом та їх стосунки мали періодичний характер. За їх спільною домовленістю вони мешкали у вказаній вище належній їй квартирі, будь-яких майнових спорів між ними не було. При цьому в квартирі ОСОБА_3 мешкав без відповідної реєстрації. Наразі добровільно звільнити помешкання відповідач відмовляється, що змусило її звернутися до поліції, де їй розяснено про вирішення цього питання виключно у цивільному порядку. Вона бажає здійснити певні угоди щодо квартири, але відповідач усіляко перешкоджає їй в цьому, займаючи приміщення, розпоряджаючись належними їй речами, маючи вільний доступ до її речей та цінностей. Поведінка ОСОБА_3 є аморальною, він зловживає спиртними напоями, вона побоюється за власне життя. Посилаючись на те, що відповідачем порушені її права як власника майна, просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 з вказаної квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та обґрунтувала їх викладеними у позовній заяві відомостями. Пояснила, що вказана дата початку їх спільного проживання з відповідачем зазначена помилково, вона мала на увазі, що на момент приватизації нею квартири вони жили разом в цій квартирі. Взагалі їх спільне життя розпочалось близько 25 років тому, в них є 23-річний син. Спірна квартира є її власністю, досталася їй від батьків, відповідач не має до цього майна жодного відношення. Вона неодноразово просила відповідача укласти з нею законний шлюб, щоб жити як повноцінна сім'я, тоді вона й прописала б його в квартирі, але він відмовлявся, бо його все влаштовувало. Крім того, він перебуває в шлюбі з іншою жінкою, шлюб укладений ще до початку їх спільного проживання і до цього часу не розірваний. Останні роки відносини між нею і ОСОБА_3 погіршились, декілька разів вона уходила від нього, але він вмовляв її повернутися. Але наразі ситуація дуже загострилася, вже 3-4 місяці вони не ведуть спільного господарства, постійно сваряться, відповідач бив її, приходив до неї на роботу, де влаштував скандал, поливав її брудом, вона була змушена викликати поліцію. В його матері був будинок в с. Запоріжжя, начебто він продав його, але документів про це вона не бачила, як і грошей з продажу. Всі платежі по квартирі здійснює вона, ОСОБА_3 лише інколи платить, востаннє в листопаді-грудні 2016 року. Вона боїться за своє життя та здоров'я, за свої речі, вже одного разу він викинув її одяг на смітник. З ним жити не хоче, бажає, щоб він звільнив квартиру. Добровільно платити йому якусь компенсацію вона не готова, вважає, що він має предявити позов до неї, і якщо суд визнає його право, вона розгляне питання компенсації. Просила суд задовольнити її вимоги.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні не визнав позовні вимоги і пояснив таке. З позивачем ОСОБА_1 вони мешкають разом з 1991 року, мають сина. Живуть вони дійсно в квартирі позивача пров. Львівський, 12/1, але він вважає, що також має право на цю квартиру, оскільки, продавши будинок матері, він вклав гроші у ремонт спірної квартири, заміну вікон. Крім того, його мати отримувала гроші з Германії євро і долари. Вона віддала ці гроші батькам позивача для придбання ними іншої квартири пров. Львівський, 12/35, щоб в спірній квартирі могли жити вони з позивачем і їхній син. У його матері був будинок в с. Запоріжжя, де він і був прописаний, в 2013 році мати померла і він його продав. Прописка залишилася, документів про продаж будинку немає. Він має земельний пай, коли отримує гроші як орендодавець, то сплачує комунальні послуги, але ці гроші платяться йому раз на рік, востаннє він сплатив за квартиру перед новим роком. Про те, що квартира приватизована на ОСОБА_1, він дізнався нещодавно, оскільки все було зроблено за його спиною. Він не прописувався в квартирі, бо, будучи прописаним в будинку матері, отримував вугілля, яке відвозив у село. Позивач почала гуляти. Коли він працював не помічав цього, зараз він на пенсії, бачить, як пізно вона повертається з роботи. Вони дійсно сваряться, оскільки вона так себе поводить, він дійсно і викидав її речі, і ходив до неї на роботу, щоб розповісти всім, яка вона є, він бив її, але вона теж його била. Жити з нею не хоче, але вважає вірним, щоб позивач продала квартиру й купила йому окреме житло. Він перебуває в шлюбі з іншою жінкою з 1977 року, шлюб не розірваний. Просить суд постановити справедливе рішення у справі.

Вислухавши сторони, дослідивши докази у справі окремо і в сукупності, суд дійшов таких висновків.

Судом достовірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2/46-1234 від 15.11.2007 року, виданого КП «Служба єдиного замовника» (а.с. 9, 10, 11-15).

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку, особовий рахунок щодо спірної квартири відкритий на ОСОБА_1, прописана в квартирі вона одна (а.с. 18).

Відповідач ОСОБА_3 фактично проживає у вказаній квартирі без реєстрації, що підтверджено довідкою ОСББ «Рубін» м. Димитрова №781-11 від 16.11.2016 року (а.с. 16). За відомостями відділу ведення Реєстру територіальної громади виконавчого комітету Мирноградської міської ради № 4642 від 12.12.2016 року, ОСОБА_3 зареєстрованим в ІНФОРМАЦІЯ_1 не значиться (а.с. 25).

Таким чином, з досліджених матеріалів справи вбачається і сторонами в судовому засіданні не заперечується, що позивач і відповідач дійсно мешкають разом за адресою: м. Мирноград, провулок Львівський, 12/1, при цьому позивач є власником житла і зареєстрована у квартирі, а відповідач фактично мешкає в квартирі без відповідних правових підстав для цього.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Непорушність права власності закріплена у статті 321 ЦК України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідачем ОСОБА_3 порушуються її права як власника, оскільки наразі його проживання в належній їй квартирі не відповідає її волі, звільнити помешкання добровільно відповідач відмовляється, що підтверджується фактом звернення позивача до Мирноградського ВП Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області та наданим органом поліції висновком № 2625 від 14.11.2016 року (а.с. 17). Крім того, на думку позивача, продовження спільного проживання з відповідачем ставить під загрозу не тільки її життя та здоров'я, а й збереженість її майна, оскільки з боку ОСОБА_3 є наявною протиправна поведінка щодо неї.

У відповідності до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За твердженнями позивача, з причини проживання відповідача у квартирі вона не може повноцінно користуватися своїми правами власника, не може вирішувати питання розпорядження майном, оскільки ОСОБА_3 перешкоджає їй в цьому шляхом відмови залишити квартиру. Водночас, відповідач ОСОБА_3 вважає, що має право проживати в квартирі з огляду на його участь в утриманні квартири, матеріальну участь у придбанні житла для батьків позивача, однак фактичних даних, які б підтверджували його позицію, відповідач суду не надав, розясненим правом на предявлення зустрічного позову не скористався.

Конституцією України у статтях 30 та 47 гарантується недоторканість житла та недопущення примусового позбавлення житла. Пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує особі право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла, однак такий захист поширюється лише на власників або наймачів квартир. Враховуючи, що ОСОБА_3 не є ані власником, ані наймачем спірної квартири в розумінні Закону, підстав вважати наявним його право на користування квартирою, на якому він зауважував в судовому засіданні, у суду немає.

Правова норма, яка викладена у ст. 383 ЦК України та корелюється з нормою, викладеною у ст. 150 ЖК України, вказує, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб, та розпоряджається належним майном на свій розсуд. Обмеження чи втручання в права власника є можливим лише з підстав, передбачених Законом.

Доводи відповідача щодо участі в утриманні квартири, покращенні її стану тощо, які не підтверджені фактичними даними, не свідчать про наявність у нього права користування квартирою.

Оскільки під час розгляду справи не було встановлено обставин, які є правовою підставою для користування ОСОБА_3 квартирою № 1 в будинку № 12 провулку Львівського в м. Мирнограді Донецької області, а обставини, на які посилається ОСОБА_1 як на підстави для визнання її прав порушеними, знайшли своє підтвердження, суд вважає, що дії відповідача щодо відмови звільнити жиле приміщення обєктивно порушують права позивача як власника майна, оскільки не відповідають її волі. Таким чином, позовні вимоги мають бути задоволені, перешкоди у здійсненні права ОСОБА_1 користуватися і розпоряджатися майном усунені шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири.

На підстави викладеного, ст.ст. 15, 319, 321, 383 та 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, керуючись ст.ст. 60, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не повязаних із позбавленням володіння задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 користування та розпорядження квартирою № 1 в будинку 12 провулка Львівського в м. Мирнограді Донецької області та виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, з квартири № 1 в будинку 12 провулка Львівського в м. Мирнограді Донецької області.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.С. Салькова