Провадження № 2/522/2676/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАНИ

18 квітня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Приморський районний відділ в м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 23.08.2016 року звернула до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Приморський районний відділ в м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування зазначив, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності зареєстроване КП „ОМБТІ та РОН за №16782096 на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ №987385 від 28.08.2006 року. На даний час у вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_2, що підтверджується довідкою №508 від 08.08.2016 року. ОСОБА_2 є невісткою ОСОБА_1 (дружина сина ОСОБА_1Є.). На даний час шлюбні стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинені, проте відповідачка продовжує проживати у вищевказаній квартирі. Підтвердження, цьому є позовна заява про розірвання шлюбу подана її сином ОСОБА_3 до ОСОБА_2 через канцелярію Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2016 року вхідний № 68854/16. Позивачка вважає, що укладення шлюбу стало юридичним фактом, на підставі якого у ОСОБА_2 виникло сервітутне право на користування майном, яке належить ОСОБА_1. Проте, на даний час шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинено, тобто обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту припинена, у звязку із цим сервітут ОСОБА_2 припинений. За вказаних обставин звернулась до суду з дійсним позовом.

Представник позивача ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 08.10.2016 року) у судовому засіданні позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити. Додатково пояснила, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_2 з м. Одесі, а відповідачка на теперішній час не є членом її сімї (колишня невістка). Разом на теперішній час її син з відповідачкою не проживають та є рішення суду від 28.12.2016 року про розірвання шлюбу, тому просила задовольнити позов на підставі ст.. 391 ЦК України. Крім того повідомила суд про те, що відповідачка сама в добровільному порядку покинула квартиру приблизно в жовтні-листопаді 2016р. Вказати точну дату, з якої відповідачка не мешкає за вказаною адресою, представник позивача не змогла.

Представник відповідача ОСОБА_5 (діє на підставі довіреності від 04.08.2016 року) у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити. Пояснив, що фактично відповідачка не проживає у спірній квартирі з жовтня листопада 2016 року, коли її колишній чоловік зібрав всі її речі і відправив на адресу матері відповідачки, він також змінив замки на дверях квартири. Вказав, що відповідачка розуміє, що квартира належить свекрові та не претендує на вселення. Зараз вона орендує квартиру за власний рахунок. Вважає, що правових підстав для задоволення позову немає. Зазначив, що рішення суду про розірвання шлюбу будуть оскаржувати в частині, що стосується визначення місця проживання дитини (сина).

Представник Приморського районного відділу в м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області у судове засідання не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності третьої особи, сповіщеної належним чином.

Дослідивши матеріали даної справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності зареєстроване КП „ОМБТІ та РОН за №16782096 на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ №987385 від 28.08.2006 року.

16 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис №264, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №260641.

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сімї та прописку) №508 від 08.08.2016 року, ОСОБА_2 (як невістка) зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2016 року (справа № 522/15458/16-ц) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 16 березня 2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №264. було розірвано.

У звязку з чим, позивачка як власник квартир звернулась до суду з дійсним позовом та просила на підставі ст. 391 ЦК України визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою №84 по вул. Пішонівській, 20/1 в м. Одесі; усунути перешкоди ОСОБА_1 Єрвандівній у володінні та користуванні квартирою №84 по вул. Пішонівській, 20/1 в м. Одесі шляхом виселення ОСОБА_2.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим дослідивши матеріали справи, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, судом встановлено, що відповідачка не проживає за вказаною адресою АДРЕСА_3 з жовтня листопада 2016року, на теперішній час орендує квартиру за власні кошти та не претендує на вселення до згаданої вище квартири. Тобто підстав для її виселення не має. Крім того відсутні підстави для визнання відповідача втративши право на дану житлову полощу, оскільки судом встановлено, що вона не проживає там лише з жовтня-листопада 2016Р. тобто один рік не пройшов.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності

Отже, суд приходить до висновку про те, що позивачка не надала суду достатніх та належних доказів про порушення або оспорювання її права чи охоронюваного законом інтересу з боку відповідача, судом не встановлено, що відповідачка чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні її власністю, що вказує про відсутність спору про право. Відсутність порушення права позивача тягне за собою відмову у його захисті судом і відповідно має своїм наслідком відмову у позові.

Інших правових підстав для задоволення позову судом не встановлено.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 за його безпідставності та необґрунтованості.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 15-16, 319-321, 391. 401-405 ЦК України, ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 57-59, 60, 61, 63, 208-209, 212-215, 218, ЦПК України; суд ,

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Приморський районний відділ в м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до палати по цивільним справам апеляційного суду Одеської області шляхом подачі через Приморський суд м ОСОБА_5 на протязі 10-ти днів з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Суддя: Домусчі Л.В.

18.04.2017