У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гримич М.К., Ткачука О.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» про стягнення середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 08 вересня 2006 року по 11 червня 2007 року він працював у депо № 1 міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» (далі - депо № 1 МКП «Дніпропетровський електротранспорт») на посаді водія пасажирського тролейбуса 3-го класу. Наказом відповідача від 12 червня 2007 року № 222 його звільнено з роботи відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2009 року позивача поновлено на посаді та допущено до роботи водія тролейбусу 3-го класу. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2010 року зазначене рішення суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Наказом депо № 1 МКП «Дніпропетровський електротранспорт» від 06 травня 2010 року № 197 його було відсторонено від роботи із 07 травня 2010 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_4 про поновлення на роботі відмовлено. Зазначене рішення набрало законної сили 28 жовтня 2010 року. Наказом депо № 1 МКП «Дніпропетровський електротранспорт» від 16 березня 2011 року № 110 скасовані накази про його поновлення на роботі на посаді водія тролейбуса 3-го класу, відсторонення від роботи, наказ про його звільнення залишено в силі. Після відсторонення від роботи з 07 травня 2010 року він не отримував заробітну плату.

Посилаючись на незаконність відсторонення його від роботи, завдання моральної шкоди, просив стягнути з відповідачів середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 травня 2010 року по 31 жовтня 2016 року включно у розмірі 286 513 грн 44 коп., а також 100 000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Визначення поняття заробітної плати, яке міститься у нормативно-правових актах (ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці») зводиться до того, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, правильно визначивши, які норми матеріального права підлягають застосуванню та надавши належну оцінку доказам в їх сукупності, врахувавши висновки і мотиви, з яких скасовано рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року,обґрунтовано виходив із того, що за час відсторонення від роботи, ОСОБА_4 не працював, роботи не виконував, у відповідача не існувало обов'язку по нарахуванню йому будь-яких виплат, пов'язаних з виконанням роботи, а тому позивач повинен був звернутися до суду в тримісячний строк,передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Разом з тим, позивач звернувся до суду з даним позовом через три роки після відсторонення його від роботи.

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, та фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М.К. Гримич

О.С.Ткачук

І.М.Фаловська