АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/6871/15-ц 22-ц/774/14/К/17
Справа № 211/6871/15-ц Головуючий в суді 1-ї інстанції
Провадження № 22-ц/774/14/К/17 ОСОБА_1
Категорія № 27 (4) Доповідач Барильська А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Митрофанової Л.В.,

секретар: Чубіна А.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, який під час розгляду справи неодноразово уточнював, останній раз 09.02.2016 року (а.с. 31-33) та в обґрунтування позову зазначив, що згідно розписки від 08 липня 2014 року відповідачі взяли у нього в борг грошові кошти в розмірі 30000 гривень, що у доларовому еквіваленті складало 2500 доларів США, строком на 6 місяців під 5% місячних, які зобовязались повернути у вказаних строк або достроково. При цьому в момент передачі коштів сторони домовились про повернення боргу у такій же сумі доларів при діючому курсі на день повернення боргу. Однак відповідачі сплатили позивачу лише відсотки за користування його грішми за неповних 3 місяці та гроші в обумовлений строк не повернули.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.06.2015 року стягнуто солідарно з відповідачів на його користь суму боргу у розмірі 58588,42 грн. та проценти за договором позики у сумі 7500 грн., а всього 66088,42 грн.

Просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість по відсоткам за 10 місяців прострочення виплати боргу в сумі 27454,24 грн., 3% річних від прострочення суми у розмірі 1676,98 грн., компенсацію інфляційних втрат за 10 місяців в сумі 13558,48 грн. та судові витрати в сумі 487 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відсотки за договором позики за період з 10.04.2015 року по 10.02.2016 року в сумі 15000 грн., інфляційні витрати в сумі 3192,85 грн., стягнуто з кожного з відповідачів у відшкодування судових витрат по 243,60 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог у повному обсязі та солідарне стягнення з відповідачів 42502,85 грн.

Зокрема вважає, що судом не вірно визначено суму грошових коштів, з якої необхідно відраховувати відсотки за користування грошима, а саме 58588,42 грн., а не 30000 грн., застосовані судом.

Зазначає, що судом невірно визначено суму боргу для обрахування інфляційних витрат та невірно визначено розмір інфляційних витрат, який підлягає стягненню з відповідачів.

Також, на думку позивача, суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення 3% річних за порушення грошового зобовязання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6 ) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте, суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення неможна визнати законним і обґрунтованим.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що сума заборгованості за позикою становить 30000 грн., тому відсотки нараховуються саме з цієї суми за період з 10.04.2015 року по 10.02.2016 р., індекс інфляції з травня 2015 року по січень 2016 р. з суми основного боргу 585888,42 грн., в задоволенні 3% річних відмовлено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно розписки від 08.07.2014 року відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 взяли у позивача ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 30000 гривень, що в еквіваленті у доларах США при курсі на момент отримання грошових коштів складає 2500 доларів США, строком на 6 місяців під 5% у місяць.

При визначені розміру стягнутих відсотків за користування коштами, судом першої інстанції взято за розрахунок суму заборгованості 30000 грн. за період з 10.04.2015 року по 10.02.2016 року.

Однак, колегія суддів не може погодитися із даним висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення боргу та процентів за договором позики задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 58588,42 грн., проценти за договором позики у сумі 7500 грн., а всього 66088,42 грн. Вирішено питання судових витрат. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 10-11).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ , у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що в цій частині суд дійшов помилкового висновку про взяття за розрахунок суми заборгованості 30000 грн. за період з 10.04.2015 року по 10.02.2016 року при визначені розміру відсотків за користування коштами, у звязку з чим, на думку колегії суддів, розмір відсотків за користування грошовими коштами за період з 10 квітня 2015 року по 10 лютого 2016 року повинна становити 29294,21 грн. виходячи з розрахунку: 58588,42 грн. х 0,05 х 10 = 29 294,21 грн., а тому доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України, передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобовязання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року № 6-369цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У звязку із цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення 3% річних.

З урахуванням розміру боргу, встановленого судовим рішенням, що є преюдиційним, в розмірі 58588,42 грн., 3% річних складає 1464,71 грн. виходячи з розрахунку: 58588,42 грн. х 0,03:12х10 = 1464,71 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Відповідно до розписки від 08 липня 2014 року, відповідачі взяли в борг у позивача грошову суму в розмірі 30000 грн., що у доларовому еквіваленті складало 2500 доларів США та зобовязались повернути борг у такій же сумі доларів США при діючому курсі на день повернення боргу (а.с. 12). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року з відповідачів на користь позивача було стягнуто борг в сумі 58588,42 грн., виходячи з розрахунку: 2500 доларів США х 2343,5369 (а.с. 10-11).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних витрат в сумі 3192,85 грн., оскільки грошове зобовязання було визначено в іноземній валюті, а норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_5 померла 22 травня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 686078 (а.с. 93).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року апеляційне провадження у справі було зупинено до встановлення правонаступників після смерті ОСОБА_5 (а.с. 96).

Згідно повідомлення Першої криворізької державної нотаріальної контори від 30.11.2016 року, після смерті ОСОБА_5, померлої 22.05.2016 року, з заявою про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, до нотаріальної контори у шестимісячний термін ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 105, 106).

Відповідно до повідомлення Довгинцівської районної у місті ради від 16.12.2016 року, за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Вакуленчука, 75 станом на 22.05.2016 року зареєстровані особи відсутні (а.с. 116).

Пунктом 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщопомерла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Апеляційним судом встановлено, що правонаступники після смерті відповідача ОСОБА_5, померлої 22.05.2016 року, відсутні, у звязку з чим провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, підлягає закриттю.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2відсотків за користування грошовими коштами за період з 10 квітня 2015 року по 10 лютого 2016 року в сумі 29294,21 грн. та трьох відсотки річних за порушення виконання грошового зобовязання за період з 10 квітня 2015 року по 10 лютого 2016 року в сумі 1464,71 грн., а всього 30758 грн. 92 коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 5 ст.88 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 З підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях в розмірі 747,64 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відсотки за користування грошовими коштами за період з 10 квітня 2015 року по 10 лютого 2016 року в сумі 29294,21 грн. та три відсотки річних за порушення виконання грошового зобовязання за період з 10 квітня 2015 року по 10 лютого 2016 року в сумі 1464,71 грн., а всього 30758 (тридцять тисяч сімсот пятдесят вісім) грн. 92 коп.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики закрити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 747 грн. 64 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

ОСОБА_6