АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення частки у спільному майні подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 24 лютого 2017 року,

встановила:

ОСОБА_3 у червні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення частки у спільному майні подружжя.

Зазначала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції актовим записом №1759 від 14 вересня 2009 року.

Вказувала на набуття за час шлюбу квартири АДРЕСА_1 на підставі договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_6 21 грудня 2012 року.

Посилалася на заперечення ОСОБА_4 права спільної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 з квітня 2016 року, здійснення реєстрації.

Просила визначити право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на ? частину квартири АДРЕСА_1 кожного.

ОСОБА_4 у листопаді 2016 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності.

Посилався на право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, набуття майна за рахунок грошових коштів, отриманих за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_8 6 грудня 2012 року, та договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 позики від 25 листопада 2012 року.

Також вказував на набуття квартири АДРЕСА_2 за особисті заощадження та кошти, отримані за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 позики від 26 березня 2010 року.

Просив визнати право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 24 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено, визначено частки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 по ? кожного.

У зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання парва особистої приватної власності відмовлено.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 24 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення часток у спільному майні подружжя відмовити, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визначення частки у спільному майні подружжя та відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст.357, 386 ЦК України, ст.57, ч.1,2 ст.60, ч.2 ст.65 СК України та дійшов висновку про право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, недоведеність набуття майна за особисті кошти одного з подружжя ОСОБА_4, отримані за договором позики.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 27 та 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_3., тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є частки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 по ? кожного.

Обставинами, якими ОСОБА_3 обгрунтовувала позовні вимоги, зазначала заперечення ОСОБА_4 права спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1.

З огляду на наведене, судом першої інстанції ухвалено судове рішення в межах заявлених ОСОБА_3 вимог.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції актовим записом №1759 від 14 вересня 2009 року, який розірваний рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 12 грудня 2016 року.

До матеріалів справи приєднано договір між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_8 2 квітня 2010 року (а.с.73).

За змістом п.11 договору цей правочин вчинений за згодою дружини покупця ОСОБА_3 за реєстровим номером 3733 від 2 квітня 2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вчинено купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_8 6 грудня 2012 року (а.с.74).

Відповідно до п.4.4 договору цей правочин вчинений за згодою дружини продавця ОСОБА_3, заява від 6 грудня 2012 року за реєстровим номером 3880 приєднується до договору.

Після чого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_6 21 грудня 2012 року (а.с.75-77).

У п.13 договору сторони передбачили, що згода дружини покупця ОСОБА_3 на укладення договору про купівлю квартири викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_6 21 грудня 2012 року за реєстровим номером 4372.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. За змістом частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

З огляду на наведене подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 при укладенні одним із подружжя ОСОБА_4 правочину між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_8 2 квітня 2010 року, договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_8 6 грудня 2012 року, та договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_6 21 грудня 2012 року, визначити право спільної власності подружжя на майно.

Відповідно заяви ОСОБА_3 від 6 грудня 2012 року за реєстровим номером 3880, приєднаної до договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_8 6 грудня 2012 року, ОСОБА_3 стверджується, що договір укладається чоловіком в інтересах сім»ї.

Водночас за змістом заяви ОСОБА_3, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецькоїї області ОСОБА_6 21 грудня 2012 року за реєстровим номером 4372, надано згоду чоловікові ОСОБА_4 на купівлю квартири АДРЕСА_1 за 198000 грн.

При цьому ОСОБА_3 стверджується, що гроші, які витрачаються на придбання об»єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю, придбана квартира також буде об»єктом права спільної сумісної власності.

У матеріалах справи відсутні докази особистої приватної власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Посилання ОСОБА_4 на те, що набуто квартиру АДРЕСА_2 за особисті заощадження та кошти, отримані за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 позики від 26 березня 2010 року не спростовують спільності майна подружжя, оскільки у матеріалах справи відсутні докази щодо наявності особистих заощаджень ОСОБА_4, доходу від здійснення підприємницької діяльності, що саме за кошти, отримані за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 позики від 26 березня 2010 року придбано майно.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази факту, що кошти, отримані ОСОБА_4 за договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 позики від 25 листопада 2012 року, витрачені на придбання квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів встановлено, що відповідно розписки ОСОБА_4 від 26 березня 2010 року ОСОБА_9 позичила 10000 Євро, які ОСОБА_4 зобов»язався повернути до 10 лютого 2015 року, за розпискою ОСОБА_4 від 25 листопада 2012 року ОСОБА_9 надала 5500 Євро, ОСОБА_4 зобов»язується їх повернути до 1 травня 2015 року.

Покази свідка ОСОБА_11, на які є посилання в апеляційній скарзі, самі по собі не дають підстав для встановлення таких обставин за відсутності інших доказів.

У такому разі судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.2 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 24 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий підпис /ОСОБА_12Ю./

Судді підписи /ОСОБА_13, ОСОБА_14О./

З оригіналом згідно: