АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №761/6207/16-ц Головуючий у І інстанції - Юзькова О.Л.
Провадження №22-ц/796/2394/2017 Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

18.02.2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Альфа-банк» про визнання правочинів недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АКБ «ТАС-Комерцбанк», та позивачем було укладено кредитний договір №2622/0408/71-031, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 109 700,00 доларів США строком до 01.04.2038 року включно під 11,9% річних. Також 07.04.2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір №2622/0408/71-031-Z-1, за умовами якого ОСОБА_2 передала банку в іпотеку об'єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1. В подальшому кредитор за відповідним договором передав право вимоги за кредитним договором, укладеним з позивачем, ПАТ «Альфа-Банк». Проте, укладений договір має бути визнано недійсним, оскільки при його укладанні сторонами не дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, положень ст.ст. 11,18 Закону. Також умови виконання договору не відповідають ст. 533 ЦК України щодо виконання зобов'язання в національній валюті - гривні. В розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України зазначене є підставою для визнання договору недійсним. За таких обставин позивач просить суд визнати кредитний договір №2622/0408/71-031 від 07.04.2008 року та іпотечний договір №2622/0408/71-031-Z-1 від 07.04.2008 року недійсними.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, суд не врахував ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, неправильно дослідив та оцінив докази по справі. Суд не врахував, що при укладанні кредитного договору сторонами не дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, положень ст.ст. 11, 18 цього Закону. Також умови виконання договору не відповідають ст. 533 ЦК України щодо виконання зобов'язання в національній валюті - гривні. Тому на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України зазначені договори повинні бути визнані недійсними.

Апелянт та її представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Представник апелянта подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, зазначив, що 1 березня 2017 року він буде перебувати у відрядженні у м.Харків, доказів на підтвердження свого клопотання не надав.

Відповідно до ст.. 305 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що визнати причину неявки представника апелянта поважною у суду немає підстав, оскільки доказів поважності неявки представником не надано, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не зявилися, так як вони належно повідомлені про місце та час розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №2622/0408/71-031, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 109700,00 доларів США строком до 01.04.2038 року включно під 11,9% річних.

07.04.2008 року з метою забезпечення виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір №2622/0408/71-031-Z-1, за умовами якого ОСОБА_2 передала банку об'єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1.

Як свідчать матеріали справи, станом на день звернення до суду право вимоги за кредитним договором №2622/0408/71-031 від 07.04.2008 року має відповідач ПАТ «Альфа-Банк» відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції застосував строк позовної давності і з цих підстав прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення - ст. 236 ЦК України.

Відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права.

Судом встановлено, що позивач уклала кредитний договір із банківською установою 07.04.2008 року. З цього часу їй було відомо про умови кредитування, оскільки вона мала екземпляр договору та певний період виконувала умови договору. Однак, протягом майже семи років вона не зверталася до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ст.. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Та обставина, що при укладанні договору кредиту, банком було порушено право позивачки як споживача банківських послуг на надання інформації про сукупну вартість кредиту та валютні ризики не може бути прийнято судом до уваги, оскільки строк на захист порушеного права сплив.

В п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено: - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :