233 № 233/4407/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря Франчук А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, заінтересована особа Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту народження дитини,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з заявою, заявники ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять встановить факт народження 30 грудня 2016 року дитини жіночої статі ОСОБА_3 в Україні у м. Донецьку Донецької області, матірю якої є громадянка України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком громадянин України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, посилаючись на те, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбу з 10 серпня 2016 року.

30 грудня 2016 року ОСОБА_1 у м. Донецьку Донецької області народила дитини жіночої статі, про що їй було видане медичне свідоцтво про народження № 796 від 04.09.2017 року.

Народження дитини на тимчасово непідконтрольній території унеможливлює здійснення в законодавчо визначеному порядку реєстрації народження дитини, як на те зобовязує ст. 144 СК України.

Заявники ОСОБА_1, ОСОБА_2 у судове засідання не зявились, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився.

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою ВРУ № 789-ХП від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу після народження і з моменту народження має право на імя і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобовязань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до ч.1 ст. 144 СК України батьки зобовязані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження (ч.3). Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження (абз.1 ч.4) та за відсутності документа закладу охорони здоровя або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (абз.5 ч.4).

У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника (ч.1). Справи про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом встановлено, що заявниками у даній справі є:

- громадянка України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Юнокомунарівськ Донецької області, що підтверджується копією паспорту серії НЕ 510733, виданим 30 вересня 2007 року Єнакіївським МВ ГУМВС України в Донецькій області (а.с.6-9);

- громадянин України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією паспорту ВК 855206, виданим 11 жовтня 2011 року Кіровським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області (а.с.11-12).

10 серпня 2016 року Волноваським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що складено відповідний актовий запис № 224 (а.с.13).

За твердженням заявників, 30 грудня 2016 року громадянка України ОСОБА_1 в медичному закладі м. Донецька Донецької області народила дитину жіночої статі.

На підтвердження факту народження дитини заявниками надані:

- копія медичного свідоцтва про народження № 796 від 04.09.2017 року, видане ЦМЛ № 24 м. Донецька (а.с.14);

- свідоцтво про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, видане 11.01.2017 року Кіровським відділом ЗАЦС м. Донецька (а.с.15);

- копія протоколу дослідження вагітної ОСОБА_1 від 12.10.2016 року (а.с.16);

- копія обмінної картки пологового будинку, пологового відділення лікарні. Відомості жіночої консультації про вагітну ОСОБА_1 (а.с.18-21);

- фототаблиця із зображенням заявників та немовля (а.с.22).

Даючи оцінку свідоцтву про народження ОСОБА_3, як документу, що виданий органом на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначеного доказу, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації особистих майнових та немайнових прав заявників, суд, як виняток, приймає до уваги свідоцтво про народження ОСОБА_3, та оцінює його в сукупності з фототаблицею із зображенням заявників та немовля, копією медичного свідоцтва про народження дитини, копіями медичних документів ОСОБА_1. під час вагітності, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт народження 30 грудня 2016 року у м. Донецьку Донецької області Україна громадянкою України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, від громадянина України ОСОБА_2В, ІНФОРМАЦІЯ_6, дитини жіночої статі ОСОБА_3, що надасть можливість заявникам отримати видане державним органом України свідоцтво про народження дитини.

Керуючись ст. 257-1, ст. 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити, встановити факт народження 30 грудня 2016 року у м. Донецьку Донецької області Україна громадянкою України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_7, від громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, дитини жіночої статі ОСОБА_3.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Каліуш