Справа № 202/7814/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 лютого 2017 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Герасименка В.А., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 акціонерного товариства «Марфін Банк», третя особа - Індустріальний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання угоди недійсною, визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з даним позовом та уточнивши свої вимоги, позивач зазначає, що перебуває з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 1998 року. 10 вересня 2011 року ними за спільні кошти був придбаний автомобіль марки «IVECO TURBO», 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. 4 вересня 2014 року Індустріальним відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_3 як одного з поручителів за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_5 перед ПАТ "Марфін Банк" заборгованості був описаний та арештований належний їм автомобіль «IVECO TURBO». Оскільки вказаний автомобіль був придбаний ними у шлюбі, вважає за необхідне захистити своє право власності на належну їй 1/2 частину у спільному майні подружжя. Крім того, вказує, що вона не надавала своєї згоди на укладення чоловіком договору поруки та додаткової угоди до нього. Підпис у додатковій угоді у графі "згода" виконаний не нею, а іншою особою. За цих підстав позивач, посилаючись на положення ст. ст. 60, 65, 70, 73 СК України та ст. 203, 215 ЦК України, просить визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 26 липня 2010 року до договору поруки № 00274rd від 10 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Морський транспортний банк» і ОСОБА_3, у частині підпису від її імені в розділі «згода», а також визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля «IVECO TURBO», 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та виключити даний автомобіль з акту опису та арешту майна від 4 вересня 2014 року.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та наполягали на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій позов визнав та просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Марфін Банк» у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, а також письмові заперечення проти позову, в яких посилається на те, що позивач не надала докази, що спірний автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя. Крім того, автомобіль придбаний ОСОБА_3 у період чинності договору поруки від 10.07.2008 року, умови якого були доповнені сторонами додатковою угодою № 1 від 26.07.2010 року з оформленням письмової згоди на її укладення дружини ОСОБА_2 Вважала, що останньою пропущений строк позовної давності. Просила в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи - Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_6 у судовому засіданні проти позову заперечувала. В подальшому до суду не з'явилася.

Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 23 жовтня 1998 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження.

10 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ "Марфін Банк", був укладений договір поруки № 00274rd, відповідно до якого ОСОБА_3 зобовязався за виконання ОСОБА_5 зобовязань за кредитним договором № 00249/RD від 10 липня 2008 року на суму 66966 доларів США.

26 липня 2010 року між ОСОБА_3 і банком була укладена додаткова угода № 1 до договору поруки № 00274rd від 10 липня 2008 року, якою поручитель надав кредитору свою згоду на зміну зобовязань боржника (змінено графік та порядок сплати заборгованості).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2013 року з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3 було стягнуто солідарно на користь ПАТ «Марфін банк» заборгованість за кредитним договором від 10 липня 2008 року в розмірі 60757,21 доларів США, що еквівалентно 485632,38 грн., та пеню 35769,87 грн.

4 лютого 2014 року Індустріальним відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції на підставі виконавчого листа № 2-410/5335/12, виданого 20.12.2013 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, було відкрито виконавче провадження № 41836035, боржником за яким є ОСОБА_3

5 лютого 2014 року у даному виконавчому провадженні державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

За інформацією Територіального сервісного центру № 1241 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області за ОСОБА_3 зареєстровано наступні транспортні засоби: 6 серпня 2007 року транспортний засіб "Ford Transit", 1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_2; 15 березня 2012 року транспортний засіб "IVECO TURBO", 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Постановою державного виконавця від 6 серпня 2014 року вказані транспортні засоби оголошено в розшук.

4 вересня 2014 року державним виконавцем був складений акт опису й арешту майна боржника - автомобіля "IVECO TURBO", 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Заявляючи позовні вимоги про визнаннянедійсною додаткової угоди № 1 від 26 липня 2010 року до договору поруки № 00274rd від 10 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Морський транспортний банк» і ОСОБА_3, в частині підпису в розділі «згода», а також

визнання права власності на 1/2 частину автомобіля "IVECO TURBO", 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та виключення його з акту опису та арешту майна, позивач посилається на те, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та вона не надавала своєї згоди на укладення чоловіком вказаної угоди, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи, згідно з якою підпис у розділі «згода» виконаний не нею, а іншою особою, а тому стягнення за зобовязаннями ОСОБА_3 не може звертатися на її частку у спільному майні подружжя.

Разом із тим, суд не може повністю погодитися з такими вимогами позивача та вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного:

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Як вбачається зі змісту додаткової угоди № 1 від 26 липня 2010 року до договору поруки № 00274rd від 10 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Морський транспортний банк» і ОСОБА_3, предметом цієї угоди є надання поручителем згоди на зміну зобовязань боржника за кредитним договором № 00249/RD від 10 липня 2008 року.

Таким чином, дана угода, як така, що виникає з правовідносин поруки, не є договором про розпорядження майном подружжя.

Отже, для її укладення одним із подружжям не потрібна згода другого подружжя.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88 цс 12, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, то він не створює обов'язків для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається, а відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Враховуючи наведене, суд вважає, що підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 26 липня 2010 року до договору поруки № 00274rd від 10 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Морський транспортний банк» і ОСОБА_3, немає, оскільки відсутність згоди іншого подружжя на її укладення не впливає на дійсність цього правочину.

Крім того, частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

У частині 2 статті 364 ЦК України зазначається, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на подільну або неподільну річ (ст. 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил ст. ст. 321, 358, 364 ЦК України.

Отже, за змістом вищезазначених норм, при вирішенні позову одного з подружжя про виключення з опису належного йому майна (частки майна) у спільній сумісній власності подружжя, необхідно враховувати, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю та у випадку поділу його їх частки визнаються рівними.

Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, визначається з урахуванням всього набутого майна, включаючи й те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом із цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису.

З урахуванням конкретних обставин суд може зняти арешт із речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов'язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України, юридичну або фізичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Втім, позивачем не було заявлено позовних вимог з врахуванням положень статей 321, 358, 364 ЦК України, зокрема, щодо стягнення з неї на користь стягувача грошової компенсації за частку майна, що припадає боржнику, у зв'язку із виключенням такого майна з акта опису і арешту.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про поділ та визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля "IVECO TURBO", 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається і це не заперечувалося представником позивача в судовому засіданні, що зазначено майно становить лише частину спільного майна подружжя, яке існує на час розгляду справи.

Але позивачем не було доведено в судовому засіданні неможливість виділення її частки у праві спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на майно, яке не було описано державним виконавцем, у той час як частка позивача у спільному майні повинна визначатися з урахуванням всього майна подружжя, а не лише того, яке підлягає примусовій реалізації.

Також суд звертає увагу, що згідно з частиною 6 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Таким чином частка позивача у спільному сумісному майні подружжя може бути визначена самим державним виконавцем.

Відтак, підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля "IVECO TURBO", 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та виключення його з акту опису та арешту майна від 4 вересня 2014 року відсутні.

Виходячи з наведеного, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити повністю. У зв'язку із недоведеністю позовних вимог суд не бере до увагу заяву представника відповідача ПАТ "Марфін Банк" про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_2

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 акціонерного товариства «Марфін Банк», третя особа - Індустріальний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання угоди недійсною, визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко