Справа № 163/2193/16-ц
Провадження № 2/163/12/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2017 року Любомльський районний суд Волинської області

у складі: головуючої судді - Гайдук А.Л.,

за участі секретаря Горпинко К.О.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування нерухомим майном, що належить на праві спільної часткової власності, -

в с т а н о в и в :

30.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, у якому просив виділити йому в натурі 5/6 часток житлового будинку А-1, веранди - а, веранди - б, літньої кухні Б-1, сарая В-1, гаража Г-1, убиральні-Д, огорожі-1, воріт-2, що знаходяться по вул.Шевченка, 46 «а», в смт.Головне Любомльського району Волинської області.

Після проведення судової будівельно-технічної експертизи, позивачем, на підставі ч.2 ст.31 ЦПК України, 16.01.2017 року подано в канцелярію суду позовну заяву зі зміненим предметом спору та підставою позову, у якому останній просив визначити порядок користування спірним домоволодінням, що знаходиться по вул.Шевченка, 46 «а», в смт.Головне Любомльського району Волинської області, за яким:

- позивачу, з врахуванням належної йому частки 5/6, виділити в користування: кладову 1-3, площею 8,1 кв.м.; кімнату 1-5, площею 13,7 кв.м.; кімнату 1-6, площею 14,1 кв.м.; кімнату 1-7 площею 18 кв.м., а також літню кухню Б-1;

- відповідачу, згідно її частки 1/6, виділити в користування: кімнату 1-4, площею 14,1 кв.м., з наданням позивачу права на прохід через дану кімнату до виділених йому в користування приміщень, а також виділити в користування сарай В-1 та гараж Г-1;

- у спільному користуванні залишити: коридор 1-1, площею 7,8 кв.м., та коридор 1-2, площею 8 кв.м.

Також просив стягнути з відповідача в його користь судові витрати.

В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач вказав, що спірне домоволодіння є обєктом спільної часткової власності, у якій йому належить 5/6 частки, а відповідачу ОСОБА_2 1/6. Упродовж усього часу відповідач чинить перешкоди у користуванні спільним домоволодінням, зокрема, не дає до нього доступу, закриває приміщення та господарські будівлі, тому він проживає в м.Луцьку. Вирішити питання щодо володіння спільним майном з відповідачем не видається за можливе, оскільки остання не погоджується на отримання компенсації за приналежну їй частку (1/6), а пропонує йому сплатити незначну суму за його частку (5/6), на що він не погоджується, так як така сума не відповідає вартості приналежної йому частки. Сам же позивач бажає проживати у спірному будинку, оскільки іншого житла не має, а відповідач будує житловий будинок.

Відповідач ОСОБА_2 на позов ОСОБА_1 подала письмові заперечення, у яких позовні вимоги останнього визнала частково та вказала, що наведені позивачем у позовній заяві факти не відповідають дійсності, оскільки він у спірному домоволодінні не проживає, а право власності на нього набув після смерті їх батьків. У будинку фактично проживає вона (відповідач) зі своєю родиною та будь-яких перешкод щодо володіння позивачем спільним майном ніколи не чинила. Крім цього, не погоджується з визначеним позивачем порядком користування спірним домоволодінням, оскільки кімната 1-4, яку позивач пропонує їй виділити, є прохідною і використовується як коридор, а надання позивачу права проходу через вказану кімнату є фактично вимогою про залишення даної кімнати у спільному користуванні, що позбавляє її права, як власника, мати відокремлену кімнату, яку використовувати для проживання своєї родини у складі 4-х осіб, серед яких її донька є інвалідом дитинства, тому це призведе до порушення ст.18 Закону України «Про охорону дитинства». За викладених обставин, просить виділити у користування позивача: кімнату 1-5, кімнату 1-6, сарай В-1, в її користування: кімнату 1-7, літню кухню Б-1, гараж Г-1, та в спільному користуванні залишити: коридор 1-1, коридор 1-2, кладову 1-3 та кімнату 1-4. Крім цього, посилаючись на її скрутне матеріальне становище, так як вона ніде не працює та отримує соціальну допомогу по догляду за дитиною-інвалідом, просила звільнити її від сплати судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та додатково пояснив, що з 2012 року з відповідачем ОСОБА_2 перебуває у неприязних відносинах, вони між собою взагалі не спілкуються та остання чинить йому перешкоди у користуванні спільним нерухомим майном, а саме, закриває усі двері на замки.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні та пояснила, що позивач ОСОБА_1 залишив спірне домоволодіння приблизно 17 років назад, в утриманні будинку ніякої участі не приймав і не приймає, до батьків приїздив лише з метою отримання коштів для погашення кредиту. Крім цього, їх мати зловживала спиртними напоями та позивач у всьому її підтримував. Сама ж вона власними силами спільно зі своєю сімєю побудувала літню кухню та гараж. Упродовж останніх пяти років з відповідачем не спілкуються та причиною таких відносин став поділ спадкового майна після смерті їх батька. Позивач на даний час приїздить дуже рідко один раз в рік та нічим у спільному майні не користується, оскільки будь-яких речей з собою не привозить. Добровільно визначити порядок користування спірним будинковолодінням вони не можуть саме через неприязність стосунків.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 03.10.2016 року за №69541771 встановлено, що житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: смт.Головне, вул.Шевченка, 46 «а», Любомльського району Волинської області, належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі, при цьому, частка позивача ОСОБА_1 становить 5/6, а відповідача ОСОБА_2 1/6 (а.с.32-34).

Позивач ОСОБА_1 набув права власності на 5/6 частки вказаного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті його батьків: ОСОБА_3, який помер 19.08.2011 року, та ОСОБА_4, яка померла 01.07.2015 року (а.с.6-15).

Отже, спірний будинок з господарськими спорудами належить сторонам на праві спільної часткової власності, у відповідності до ч.1 ст.356 ЦК України.

Згідно довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Головненською селищною радою Любомльського району 24.01.2017 року за вих.№189, у даному будинку зареєстровані: позивач ОСОБА_1, який фактично у вказаному житлі не проживає, відповідач ОСОБА_2, а також її чоловік та діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка є інвалідом дитинства, що підтверджується копією посвідчення серії ААБ №297144 (а.с.85-86).

З матеріалів справи встановлено, що приналежне сторонам спірне домоволодіння складається з: житлового будинку А-1, веранди а, літньої кухні Б-1, веранди б, сарая В-1, убиральні Д, гаража Г-1, огорожі 1, воріт з фірткою 2 (а.с.19-23, 32-34).

Житловий будинок, згідно даних технічного паспорта, складається з приміщень: коридора 1-1, площею 7,8 кв.м.; коридора 1-2, площею 8,0 кв.м.; кладової 1-3, площею 8,1 кв.м.; кімнати 1-4, площею 14,1 кв.м.; кімнати 1-5, площею 13,7 кв.м.; кімнати 1-6, площею 14,1 кв.м.; кімнати 1-7, площею 18,0 кв.м.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи Волинської торгово-промислової палати №О-134 від 21.11.2016 року, проведеної за ухвалою суду від 03.10.2016 року, встановлено, що розподіл в натурі будинковолодіння по вул.Шевченка, 46 «а», в смт.Головне Любомльського району в частках 1/6 до 5/6 частин будинковолодіння з метою обладнання окремих ізольованих квартир неможливий (а.с.53-62).

У статті 317 ЦК України визначено зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Зазначена норма визначає підстави та умови здійснення права спільної часткової власності співвласниками та презюмує, що таке здійснення відбувається за їхньою згодою.

Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної часткової власності на будинок.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Разом із тим, виділені в користування приміщення не завжди можуть точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року у справі за № 6-12цс-13.

Відповідно до вимог ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно вимог ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п.п.6, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Згідно ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і не передбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням.

Як встановлено судом, між двома співвласниками домоволодіння сторонами по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникають спори щодо його користування та вони не можуть дійти згоди з приводу здійснення повноважень по володінню і користуванню цим спільним майном.

Враховуючи неприязні відносини, які склалися між сторонами, що безпосередньо встановлено судом під час розгляду справи, користування спірним домоволодінням без визначення порядку такого користування фактично є неможливим та може породжувати конфліктні ситуації.

Як було встановлено вище, спірний житловий будинок містить чотири житлові кімнати різних розмірів: кімната 1-4, площею 14,1 кв.м.; кімната 1-5, площею 13,7 кв.м.; кімната 1-6, площею 14,1 кв.м., та кімната 1-7, площею 18,0 кв.м.

З технічного паспорта вбачається, що кімнати 1-4 та 1-7 є прохідними, при цьому, з кімнати 1-4 йде вхід у кімнати 1-5 та 1-7, а з кімнати 1-7 у кімнату 1-6.

Вирішуючи питання про встановлення порядку користування спірним житловим будинком суд враховує внутрішнє планування будинку, зокрема, розташування у ній кімнат і підсобних приміщень, а також їх кількість, неприязність відносин між сторонами, склад сімї, як сторони позивача, так і сторони відповідача, а також розмір часток співвласників, та вважає за можливе встановити порядок користування житловими приміщеннями, виділивши у користування позивача ОСОБА_1 кімнати 1-6 (14,1 кв.м.) та 1-7 (18,0 кв.м.), а відповідачу ОСОБА_2 кімнату 1-5 (13,7 кв.м.), інші приміщення будинку: кімнату 1-4, кладову 1-3 та два коридори 1-1 і 1-2 - залишити у спільному користуванні.

При цьому, виділення відповідачу ОСОБА_2 кімнати 1-4, про що просив позивач, суд вважає неприйнятним, оскільки лише через зазначену кімнату можливий вхід у кімнати 1-7 та 1-5, що з огляду на неприязність відносин між сторонами, може призвести до неможливості проживання у ній відповідача, породження постійних побутових конфліктів з позивачем та такий порядок не знайде свого вирішення спору.

Із врахуванням розміру площі окремих кімнат в будинку, на думку суду, такий розподіл користування є найбільш адекватним та наближеним до розміру ідеальних часток кожного із співвласників.

Допускаючи відхилення від розміру ідеальних часток, суд зважує на те, що виділення конкретних приміщень для користування у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Щодо господарських будівель і споруд, то з врахуванням вищенаведених розяснень Пленуму Верховного Суду України у постанові №7 від 04.10.1991 року, суд враховує, що спірний будинок не містить приміщення кухні, тому вважає за необхідне літню кухню Б-1 з верандою б залишити у спільному користуванні обох співвласників.

Зважаючи на позицію сторін, суд не вбачає перешкод для виділення у користування відповідачу гаража Г-1.

Оскільки інших господарських споруд самостійно позивачу не виділяється, тому суд вважає за необхідне залишити у його користуванні приміщення сараю В-1.

Такий встановлений порядок користування спільним домоволодінням, на переконання суду, буде найбільш справедливим та враховуватиме баланс інтересів кожного співвласника.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оскільки вимоги про встановлення порядку користування іншими господарськими спорудами (вбиральньою, огорожою, воротами) позивачем не заявлено, тому суд в цій частині рішення не ухвалює.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору, оскільки наведені останньою мотиви не дають підстав для застосування положень ч.3 ст.82 ЦПК України, так як надані останньою докази не доводять її незадовільного (скрутного) матеріального становища.

Відтак, з врахуванням характеру спірних правовідносин, які є немайновими, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Витрати, понесені позивачем за проведену у справі судову будівельно-технічну експертизу суд не стягує, оскільки вони мали місце в рамках заявлених первинних позовних вимог про виділ часток в нерухомому майні в натурі, які судом не розглядались, у звязку зі зміною предмету та підстави позову.

Керуючись ст.ст.3, 8, 10, 11, 27, 31, 60, 79, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.319, 321, 355, 356, 358 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування нерухомим майном, що належить на праві спільної часткової власності, задовольнити частково.

Визначити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порядок користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Волинська область, Любомльський район, смт.Головне, вул.Шевченка, 46 «а»:

- ОСОБА_1 виділити у користування в житловому будинку: кімнату 1-6, площею 14,1 кв.м.; кімнату 1-7, площею 18,0 кв.м., а також господарську споруду - сарай В-1;

- ОСОБА_2 виділити у користування в житловому будинку - кімнату 1-5, площею 13,7 кв.м., а також господарську споруду - гараж Г-1;

- у спільному користуванні залишити: приміщення в житловому будинку коридор 1-1, площею 7,8 кв.м.; коридор 1-2, площею 8,0 кв.м.; кладову 1-3, площею 8,1 кв.м.; кімнату 1-4, площею 14,1 кв.м., та господарські споруди літню кухню Б-1 та веранду б.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та підписано 20.02.2017 року.

Головуюча : суддя А.Л. Гайдук