Номер провадження: 22-ц/785/1029/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2017 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

ОСОБА_2

при секретарі Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права власності на нежиле приміщенняза апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 (в інтересах департаменту комунальної власності Одеської міської ради) на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 січня 2006 року,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права власності на нежиле приміщення горища, площею 100,1 кв.м, розташованого над квартирою № 13, за адресою: м. Одеса, вул. Троїцька, 34.

Позивач обґрунтував свої позовні вимоги тим, що він є власником квартири № 13 за адресою: м. Одеса, вул. Троїцька, будинок № 34.

Згідно заяв відповідачів від 24 листопада 2005 pоку, останні не заперечували проти викупу позивачем вищевказаного нежилого приміщення.

Вищевикладене, як вважає позивач, підтверджує його право власності на нежиле приміщення горища, площею 100,1 кв.м, розташованого над кв. 13, за адресою: м. Одеса, вул. Троїцька, 34.

В судовому засіданні:

- представник позивача підтримав позов по викладеним в ньому підставам та просив його задовольнити;

- відповідачі в судове засідання не зявились.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

Визнано право власності за ОСОБА_3 на нежиле приміщення горища, площею 100, 1 кв.м, розташованого над квартирою № 13, за адресою: м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок № 34.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_7 (інтересах департаменту комунальної власності Одеської міської ради) просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 січня 2006 року скасувати повністю, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовольнити.

Справа тривалий час знаходиться у проваджені апеляційного суду, а саме з 08 листопада 2016 року, неодноразово призначалася до слухання.

Позивачу та відповідачам направлялись судові повістки, але в судове засідання апеляційної інстанції не зявились.

На судове засідання, призначене на 13 грудня 2016 року, від позивача та відповідачів повернулися конверти з поштовим повідомленням з позначкою «за закінченням терміну зберігання»(а.с.82-93).

На судове засідання, призначене на 24 січня 2017 року, від позивача та відповідачів повернулися конверти з поштовим повідомленням з позначкою «за закінченням терміну зберігання»(а.с.110-125).

На судове засідання, призначене на 07 березня 2017 року, від позивача та відповідачів повернулися конверти з поштовим повідомленням з позначкою «за закінченням терміну зберігання»(а.с.140-155).

На судове засідання, призначене на 04 квітня 2017 року, від позивача та відповідачів повернулися конверти з поштовим повідомленням з позначкою «за закінченням терміну зберігання»(а.с.189-191).

Згідно ч. З ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Апеляційну скаргу подано ще 31 жовтня 2016 року, ні позивач ані відповідачі до цього часу не цікавляться її рухом. Тому справа розглянута у відсутності сторін у звязку з знаходженням справи тривалий час в проваджені апеляційного суду та враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні апеляційної інстанції є необовязковою.

Згідно вимог ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться та повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Задовольняючи вищевказаний позов суд першої інстанції, виходив з наступного.

ОСОБА_3 є власником квартири № 13 за адресою: м. Одеса, вул. Троїцька (Ярославського), будинок № 34, що складається з чотирьох жилих кімнат, загальною площею 89,5 кв.м, в тому числі, житловою площею 68,0 кв.м.

Згідно заяви ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, власників квартир в будинку № 34 по вул. Троїцькій у м. Одесі, ними було здійснено поступку своїх прав сумісної власності на нежиле приміщення горища, площею 100,1 кв.м, розташованого над квартирою № 13, за адресою: м. Одеса, вул. Троїцька, 34 на користь позивача.

Таким чином, в даний час право власності на спірне нежиле приміщення горища, площею 100, 1 кв.м, розташованого над квартирою № 13, за адресою: м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок № 34 в установленому законом порядку ніким не оспорено і не оспорюється, що дозволяє визнати за ОСОБА_3 право власності на нежиле приміщення горища, площею 100,1 кв.м, розташованого над квартирою № 13, за адресою: м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок № 34.

Судова колегія вважає, що з вищевказаним рішенням суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до невірного вирішення справи, а тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п. 1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як вбачається з ч. 1 ст. 45 ЦПК України,у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної ОСОБА_8 України з прав людини, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

У даній справі департамент комунальної власності Одеської міської ради є стороною по справі, яка не була залучена судом до участі у цій справі, хоча при цьому, суд вирішив питання про права та обов'язки департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Як вбачається з положень ст. 316 ЦК України, правом власності особи є її право на майно, яке воно здійснює відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, лише власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

При цьому неподільним майном є неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку», неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку.

Неподільне майно не підлягає відчуженню.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Пунктом 3.2.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі Правила) встановлено, що на горищах та технічних поверхах повинен забезпечуватися: температурно-вологісний режим горищних приміщень, що перешкоджає випаданню &nbsp конденсату на поверхні захисних конструкцій, доступ до всіх елементів і чистота горищного приміщення.

У п. п. 3.2.5, 3.2.7 Правил зазначено, що горищні приміщення не повинні бути захаращені будівельним сміттям, домашніми й іншими речами та обладнанням; використання горищних приміщень під майстерні, для сушіння білизни і під складські приміщення не допускається.

Не дозволяється використовувати горища, технічні поверхи й приміщення (у т.ч. венткамери, електрощитові) для зберігання устаткування, меблів, вибухопожежонебезпечних матеріалів та інших небезпечних предметів (п. 3.7.12 Правил).

Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що допоміжні приміщення, якими, зокрема, є горища, не підлягають приватизації та не можуть бути поділені і виділені власнику квартири у багатоквартирному житловому будинку без втрати їх функціонального призначення.

Суд наведеного не врахував.

ОСОБА_3 не створював вищевказане спірне приміщення, тому що останне є складовою частиною багатоквартирного будинку за вищеназваною адресою.

В результаті ухвалення оскаржуваного рішення приміщення горища за адресою м. Одеса, вул. Троїцька, 34, загальною площею 100,1 кв.м., незаконно вибули з власності територіальної громади міста Одеси поза волею власника.

Право комунальної власності на весь житловий та нежитловий фонд відображене у постанові Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно- територіальних одиниць (комунальною) власністю» та у рішенні Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ.

Таким чином, територіальною громадою м. Одеси було набуто право комунальної власності на вищезазначене приміщення горища.

Рішенням Одеської міської ради від 31 січня 2011 року № 273-УІ «Про затвердження виконавчих органів, загальної чисельності апарату Одеської міської ради» було змінено найменування представництва на департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності порядку та умов приватизації обєктів права комунальної власності; вирішення про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до обєктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу, якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію обєктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Рішення щодо відчуження комунального майна приймається виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Одеською міською радою рішень щодо відчуження вищевказаного спірного приміщення не приймалось, приміщення вибуло з комунальної власності поза волею власника.

На момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення, вищевказане приміщення знаходилось у комунальній власності територіальної громади м. Одеси та в управлінні представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (правонаступником якого є департамент комунальної власності), який не приймав участі у даній справі.

Отже, суд першої інстанції при розгляді вищевказаного позову, вирішив питання про права та обов'язки департаменту комунальної власності Одеської міської ради, який взагалі не знав про існування вищевказаного позову та рішення суду першої інстанції, що в сукупності с вищевказаним, також призвело до неправильного вирішення справи.

У порушення вимог ст. ст. 26, 30, 33, 34, 35 ЦПК України, районний суд не розяснив позивачу його права на звернення із клопотанням про залучення до участі у справі виконавчого комітету Одеської міської ради (на той час).

Позивачем не надано доказів того, що між ним та відповідачами взагалі виник з приводу права власності на зазначене вище нежиле приміщення.

Більш того, відповідачі самі не є власниками данного спірного нежилого приміщення.

Порушення судом першої інстанції лише зазначених вище норм процесуального права, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України - є самостійною підставою для скасування рішення.

На підставі всього вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1-4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 (в інтересах департаменту комунальної власності Одеської міської ради) - задовольнити повністю.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 січня 2006 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права власності - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності за ОСОБА_3 на нежиле приміщення горища, площею 100, 1 кв.м, розташованого над квартирою № 13, за адресою: м. Одеса, вулиця Троїцька, будинок № 34 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь департаменту комунальної власності Одеської міської ради р/р 1909 МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській області судові витрати в розмірі 1515 грн. 80 коп. (одна тисяча пятсот пятнадцять гривень 80 копійок).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_10

ОСОБА_11

ОСОБА_2