АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 р. Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі - Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу і повернення коштів,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 004850 від 03.11.2016 р., відповідно до якого відповідач зобов'язувався придбати та передати йому на умовах фінансового лізингу автомобіль Toyota RAV 4 2,0 AT 2WD S Liveвартістю666 320,00 грн., а він зобов'язувався прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов договору.

Посилаючись на те, що умови договору лізингу є несправедливими по відношенню до нього як споживача послуг, суперечать вимогам діючого законодавства та Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати його недійсним стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» у рахунок повернення сплачених ним за договором фінансового лізингу коштів 66 632,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.01.2017 р. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 004850 з додатками від 03.11.2016 р.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 66 632,00 грн. та судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Справа № 757/57424/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4892/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Підпалий В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції не урахував, що договір фінансового лізингу укладений з позивачем у письмовій формі, відповідно до положень ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», підписаний ним добровільно на кожному аркуші договору, і позивач письмово підтвердив, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору в повному обсязі.

Висновок суду про те, що зазначений договір є нікчемним у зв'язку з тим, що він нотаріально не посвідчений є безпідставним з огляду на те, що спірні правовідносини урегульовані як загальними так і спеціальними нормами, при цьому спеціальні норми мають приорітет, а тому відповідно до п. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» нотаріальне посвідчення договору лізингу не вимагається.

Крім того суд не урахував, що позивач написав заяву про відмову від нотаріального посвідчення договору лізингу від 03.11.2016 р., частково виконав умови договору шляхом перерахування частини грошових коштів лізингодавцю, а тому відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України зазначений договір судом може бути визнаний дійсним.

Суд першої інстанції неправильно застосував правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-3020цс-15 від 11.05.2016 р. з огляду на те, що предметом розгляду справи, яку переглядав Верховний Суд України був договір фінансового лізингу від 30.09.2014 р., тоді як починаючи з квітня 2015 р. всі договори фінансового лізингу, в тому числі і укладений з позивачем були змінені, з урахуванням висловленої у цій справі правової позиції Верховного Суду України.

Суд мав право відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 р. з наведенням відповідних мотивів, оскільки зазначена правова позиція об'єднує самостійні фінансові послуги, які регулюються різними нормами права, і вказує на обов'язкову наявність ліцензії на здійснення послуг фінансового лізингу, тоді як Національна комісія фінансових послуг, що здійснює державне регулювання та контроль за юридичними особами, які надають послуги фінансового лізингу зазначає, що надання таких послуг не підлягає ліцензуванню.

Крім того суд не урахував положення ст.217 ЦК України, відповідно до якої недійсність окремої частини правочину не має наслідком визнання недійсним інших його частин і правочину був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В судове засідання представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не зЧявився, про час та місце розгляду справи зазначена юридична особа була повідомлена.

Представник ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.

Судом встановлено, що 03.11.2016 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізину №004850 з додатками до нього, відповідно до якого відповідач зобов'язувався придбати та передати позивачеві автомобіль Toyota RAV 4 2,0 AT 2WD S Live, вартістю 666 320,00 грн., а ОСОБА_1 зобов'язувалася прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору.

За умовами п.п. 8.2.1 п. 8.2 договору перший лізинговий платіж складається з: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, що визначена у додатку №1 до договору, авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до договору, комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача.

03.11.2016 р. ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» комісію за організацію комісію та оформлення договору в розмірі 10% вартості предмету лізингу, що становить 66 632,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір за своєю природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а за змістом ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд встановив обставини справи, зазначив правову природу договору фінансового лізингу та послався на висловлені Верховним Судом України правові позиції, однак не навів обґрунтування задоволення позову ОСОБА_1 з наведених ним у позовній заяві підстав, а саме: у зв'язку з несправедливістю умов договору, істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків не на користь позивача, що порушує його права та суперечить положенням ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, оскільки суд ухвалив правильне по суті рішення, і підстав для його скасування та передачі справи на новий розгляд з огляду на відсутність таких повноважень апеляційного суду не убачається, колегія суддів усуваючи зазначені недоліки, виходить з наступного .

За змістом ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п.6.ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону є зокрема, умови договору про включення або обмеження пав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Пунктом 4.3.6 договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості здійснити продаж або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах визначених п. 12.12 договору, відповідно до якого лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору - 20% від сплаченої суми авансових платежів, і лізингоодержувачу не повертається комісія за організацію даного договору.

Відповідно до п. 4.4.3 лізингоодержувач має право достроково, але не раніше 12 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу здійснити сплату всієї суми лізингових платежів, належних до сплати.

Проте частиною 8 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних платежів. Кредитодавцю забороняється відмовляти споживачу в прийнятті платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем відповідно до п.1.3 договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

Зазначені пункти договору містять дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін на шкоду споживача.

Пунктом 12.5 договору передбачено, що лізингодавець достроково розриває договір та вимагає повернення предмету лізингу, зокрема у випадку якщо лізингоодержувач не сплатив або сплатив у неповному обсязі лізинговий платіж, визначений додатком №2 та у строк, встановлений п. 8.5 договору та прострочення оплати становить більше 30 календарних днів, а також не сплатив пеню, штрафні санкції, інші платежі. У разі настання такого обставин, відповідно до п.12.6 договору лізингоодержувач протягом 10 календарних днів з моменту повідомлення про розірвання договору зобовЧязаний сплатити лізингодавцю всі неоплачені платежі, що залишилися до сплати до моменту повернення предмету лізингу лізингодавцю, а також всі належні до оплати штрафні санкції, пеню, повернути предмет лізингу і покрити всі витрати понесені лізингодавцем при виконанні зобов'язань за умовами договору.

Такі положення договору також істотно порушують права споживача та завдають йому шкоду, оскільки в лізингові платежі відповідно до додатку №2 договору включені і суми на погашення вартості предмету лізингу, який лізингоодержавач також зобов'язаний повернути лізингодавцю.

Крім того умовами договору передбачена неспівмірна відповідальність сторін за невиконання умов договору, зокрема лізингодавець відповідає лише за ненадання лізингоодержувачу предмета лізингу у термін, що перевищує 30 календарних днів, від строку вказаного у п. 5.1, тоді як весь інший тягар відповідальності несе лізингоодержувач.

Аналіз зазначених пунктів договору свідчить, що вони є несправедливими відповідно до положень ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір фінансового лізингу не відповідає вимогам діючого законодавства, в тому числі з урахуванням того, що він підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верхвного Суду України, викладеними у справах: № 6-3020цс15 від 11.05.2016 р. та № 5-2766цс15 від 16.12.2015 р.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не урахував положень ч.2 ст. 220 ЦК України, за змістом якої якщо правочин повністю або частково виконаний однією зі сторін, а інша ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, що виконала правочин (або її правонаступника), може визнати його дійсним, є не переконливими, оскільки вимоги про визнання правочину дійсним відповідачем не заявлялись.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення не убачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: