АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання спростувати наклепницьку і недостовірну інформацію.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання спростувати наклепницьку і недостовірну інформацію.

Зазначав, що 12 липня 2016 року відповідач поширив щодо нього (позивача) інформацію наступного змісту: «Черновецкий не только проходит как участник дел по коррупции и отмыванию денег, Черновецкий проходит в данный момент как человек, который фактически был организатором и одним из людей, который структурировал коррупционные схемы и отмывание денег в Испании в виде вклада в недвижимость. Эти деньги были украдены в киевлян с помощью земельных афер», яка розміщена в мережі інтернет за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на те, що на сьогодні даний текст відкритий для перегляду необмеженому колу осіб, як на території України, так і за її межами, неправдивість вказаного виступу, інформація з якого стосується безпосередньо позивача та яку останній вважає такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, у зв'язку з чим йому було нанесено моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, які досі мають місце, оскільки він є публічною особою, має великий круг спілкування із багатьма людьми, і поширена інформація суттєво вплинула на ставлення друзів, знайомих та партнерів до нього, підірвала авторитет та статус добропорядної, чесної і законослухняної людини, просив:

- визнати недостовірною, наклепницькою, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_4 інформацію, поширену ОСОБА_3 12 липня 2016 року;

- зобов'язати ОСОБА_3 спростувати недостовірну та наклепницьку інформацію;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача грошові кошти, в сумі 1 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за розповсюдження наклепницької інформації.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального права та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду і постановити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши представника ОСОБА_2, яка підтримала апеляційну скаргу, представника ОСОБА_3, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, а саме роздруківки з веб-сайту www.112.ua., наданої позивачем на підтвердження заявлених вимог, в мережі Інтернет за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 було викладено інформацію наступного змісту: «Черновецкий не только проходит как участник дел по коррупции и отмыванию денег, Черновецкий проходит в данный момент как человек, который фактически был организатором и одним из людей, который структурировал коррупционные схемы и отмывание денег в Испании в виде вклада в недвижимость. Эти деньги были украдены в киевлян с помощью земельных афер».

Встановлено, що інформація стосовно позивача та його арешту в Іспанії була поширена в різних засобах масової інформації (преса, телеканали) як українських, так і іспанських, від яких і стала загальнодоступною, відомою.

Після поширення даної інформації кореспонденти різних телеканалів зверталися до політиків, експертів з проханням прокоментувати, надати суб'єктивну оцінку вказаним подіям, пов'язаним з позивачем в Іспанії, враховуючи, що ці події викликали суспільний резонанс, оскільки стосувалися особи (позивача), який був публічною особою в Україні (депутат Київської міської ради 2008-2009 роки, член фракції «Блок Леоніда Чернівецького»). Саме такий коментар, суб'єктивна оцінка вказаним подіям й були надані відповідачем кореспонденту телеканалу «112» по телефону.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що висловлювання відповідача в телефонній розмові з кореспондентом були оціночними судженнями щодо подій, пов'язаних з позивачем в Іспанії, інформація про які вже до цього була загальновідома великому колу осіб від засобів масової інформації.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що висловлені відповідачем твердження є фактичними, так як їх можна перевірити на предмет істинності, що підтверджується й висновком № 29-08/16 Експертного Лінгвістичного дослідження від 29 серпня 2016 року, у резолютивній частині якого зазначено, що «У висловлюванні ОСОБА_3 міститься інформація, викладена у формі фактичного твердження, а не оціночного судження», а ОСОБА_3 є належним відповідачем у даній справі, оскільки спірну інформацію було поширено у засобі масової інформації з посиланням на відповідача, - колегія суддів визнає безпідставними.

Стаття 32 Конституції України передбачає, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Нормами ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Закон України «Про інформацію», зокрема стаття 2, визначає основні принципи інформаційних відносин, як от - гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Частиною 2 статті 29 Закону України «Про інформацію» передбачено, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Стаття 30 Закону України «Про інформацію» передбачає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене та наявні в справі докази у їх сукупності, районним судом правомірно визначено, що висловлена в ефірі телеканалу «112 Україна» інформація містила оціночні судження, а отже, особа не може бути притягнута за це до відповідальності. Доводи апеляційної скарги зазначене не спростовують.

Відповідно до керівних роз'яснень, які містяться у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справа про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають публічні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті. У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що остільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнавати гострої і сильної громадської критики у засобах масової інформації…

У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні люди неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів і вчинків і повинні це усвідомлювати.

Встановлено, що ОСОБА_2 в Україні був публічною особою - депутатом Київської міської ради 2008-2009 р.р., членом фракції «Блок Леоніда Чернівецького» й відігравав певну роль у суспільстві, а тому може зазнавати гострої і сильної критики, що не суперечить положенням згаданої Декларації.

Відповідно до положень ст. 277 ЦК України, ст. 10 ЦПК України обов'язок довести що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права.

Встановлено, що відповідачем було висловлено оціночне судження, яке було незначною частиною опублікованої статті на веб-сайті каналу 112. Повний інформаційний матеріал був опублікований та розповсюджений адміністрацією інформаційного ресурсу ua.112.ua. й повна та актуальна версія інформаційного матеріалу знаходиться в мережі Інтернет за посиланням на веб. сайт ІНФОРМАЦІЯ_1 та який було розміщено 12 липня 2016 року о 16 год. 37 хв.

Разом з тим, з долучених до справи скріншотів веб - сайтів, які відповідають наявній в мережі Інтернет інформації, зокрема, - Сensor.net.ua, Pravda.com.ua, Gaqzeta.ua, Lb.ua, 112.ua, убачається, що інформація про затримання позивача та ще 10 осіб на території Іспанії за підозрою у відмиванні грошей повідомлялася більшістю українських засобів масової інформації, а також засобами масової інформації іноземних держав, раніше викладеного на веб-сайті каналу 112 (а.с.120-126).

Отже, інформація про обставини та підстави затримання позивача правоохоронними органами держави Іспанія з'явилася в мережі Інтернет й стала загальновідомою широкому колу осіб задовго до висловлювань відповідача в телефонному режимі на запитання журналіста інформаційного агентства.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справа про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа яка виконує ці функції.

Відповідно до пункту 12 зазначеної постанови Пленуму, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві (п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК України).

Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюються діяльність засобів масової інформації.

Разом з тим, редакція відповідного засобу масової інформації, яка поширила в мережі Інтернет висловлені ОСОБА_3 під час телефонної розмови з його журналістом оціночні судження щодо особи ОСОБА_2, до участі у справі притягнута не була.

З урахуванням зазначеного та матеріалів справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав до задоволення заявленого по справі позову.

При цьому, колегія суддів враховує обставини справи, а також передбачені положеннями ЦПК України повноваження суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/13155/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2214/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.