Номер провадження: 22-ц/785/589/17
Головуючий у першій інстанції Шенцова
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Плавич Н.Д.

при секретарі Ярахмедові Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Укргазбанк на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 Укргазбанк, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування і визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

02.07.2009 року ОСОБА_2 і ОСОБА_6 звернулись із позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування від 24.06.2004 року частини домоволодіння по провулку Кришталевий №1/5-6-7 в м. Одесі і визнання за нимим права власності на частину спірного домоволодіння.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2009 року позов задоволено у повному обсязі.

19.09.2011 року померла позивачка ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12.10.2011року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2009 року скасовано і у позові відмовлено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2013 року відновлено втрачене провадження у справі за позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору частини домоволодіння від 24.06.2004 року та визнання права власності на частину домоволодіння.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.07.2013 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2009 року, яке було відновлено на підставі рішення цього суду від 30.05.2013 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 12.10.2011 року і ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.07.2012 року скасованні з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

16.12.2014 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3, як правонаступник ОСОБА_6, уточнили позовну заяву і просили визнати надійсним договір дарування частини домоволодіння від 24.06.2004 року із визнанням за кожним із них права власності на 1/3 частину домоволодіння №1/5-6-7 по провулку Кришталевий в м. Одесі з підстав введення відповідачем в оману щодо істотних обставин, а саме: приховування відповідачем факту розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_4Г.(а.с.188,189 т.1).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.06.2016 року позов задоволено частково: суд визнав недійсним договір дарування частини домоволодіння від 24.06.2004 року, а в решті позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі представник публічного акціонерного банка ОСОБА_1 Укргазбанк (далі-Банк) просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові в повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом вимог ст.ст. 229, 230 ЦК України.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.06.2016 року у частині відмови у позові про визнання права власності на частину домоволодіння, позивачі, у встановленому законом порядку, не оскаржили.

У засіданні колегії суддів: представник Банка скаргу підтримав.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 у засідання колегії суддів не з'явились.

Позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 сповіщені належним чином, зокрема позивач ОСОБА_2 сповіщений в особі своїх представників - ОСОБА_7 (а.с.190 т.1) і адвоката ОСОБА_8 (а.с.73 т.2), що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень апеляційного суду від 21.12.2016 року та від 26.12.2016 року, а ОСОБА_3 сповіщена особисто 16.12.2016 року, що також підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення апеляційного суду.

Відповідач ОСОБА_4 ухиляється від отримання поштових відправлень апеляційного суду.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у частині на підставі ст. 309 ч.1 п.п. 3, 4 ЦПК України.

За змістом ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивачі, остаточно уточнивши вимоги, просили визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння від 24.06.2004 року між ОСОБА_2, ОСОБА_6 і ОСОБА_4 з підстав введення відповідачем в оману ОСОБА_6, визнати за ними право власності, за кожним на 1/3 частину домоволодіння по провулку Кришталевий №1/5-6-7 в в Одесі (а.с.188,189 т.1).

Між сторонами виникли правовідносини із правочину, зокрема з оспорення правочину, які регулюються нормами ЦК України.

За договором дарування одна сторона /дарувальник/ передає другій стороні /обдарованому/ безоплатно майно /дарунок/ у власність (ст. 717 ч.1 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ст. 229 ч.1 ЦК України).

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вони замовчують їх існування (ст. 230 ч.1 ЦК України).

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з вересня 1982 року по березень 2000 року (а.с.14,15,22.23 т.1).

Підставою для розірвання шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 стало рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.12.1999 року.

Зі змісту рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.12.1999 року

вбачається, що відповідачка ОСОБА_6 приймала участь у судовому засіданні і визнала позов ОСОБА_4 про розірвання шлюбу (а.с.22,23 т.1).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ч.3 ЦПК України).

16.03.2000 року ОСОБА_4, у встановленому законом порядку, отримав свідоцтво про розірвання шлюбу зі ОСОБА_6 (а.с.14 т.1).

09.06.2004 року, ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право власності в рівних частках на домоволодіння по провулку Кришталевому №1/5-6-7 в м. Одесі (а.с.12 т.1, а.с.4-6 т.2).

24.06.2004 року,на підставі договору дарування частини домоволодіння, ОСОБА_6 і ОСОБА_2 подарували, а ОСОБА_4 прийняв в дар 2/3 частини домоволодіння по провулку Кришталевому №1/5-6-7 в м. Одесі (а.с.10.11 т.1).

13.09.2006 року між Банком і відповідачем ОСОБА_4укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 1 000 000 доларів США на строк до 12.09.2007 року, а 16.08.2007 року сторони підписали зміни та доповнення до кредитного договору, якими зокрема, ОСОБА_1 відкрив позичальнику невідновлювальну відкличну кредитну лінію на споживчі потреби з лімітом 1 800 000 доларів США на строк до 13.09.2018 року (а.с.153-157 т.1).

ОСОБА_4, з метою забезпечення виконання кредитного договору від 13.09.2006 року, на підставі договору іпотеки від 13.09.2006 року передав в іпотеку Банку 1/3 та 2/3 частин домоволодіння по провулку Кришталевому №1/5-6-7 в м. Одесі, які належали йому на підставі свідоцтва про право власності від 09.06.2004 року та договору дарування від 24.06.2004 року разом із земельною ділянкою площею 0,2482 га. У зв'язку із підписанням змін та доповнень до кредитного договору, сторони 26.07.2007 року уклали договір до договору іпотеки (а.с.158-165,199-219 т.1).

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2009 року, яке відновлено на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2013 року, а також рішення апеляційного суду Одеської області від 12.10.2011 року, на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.07.2013 року скасовані з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.84.85 т.1).

19.09.2011 року померла позивачка ОСОБА_6 (а.с.137 т.1).

Правонаступник ОСОБА_6, її донька ОСОБА_3, разом зі ОСОБА_2 16.12.2014 року уточнили позовні вимоги (а.с.136-139,188,189 т.1).

ОСОБА_2 і ОСОБА_3, як на підставу оспорення договору дарування від 24.06.2004 року, посилаються на обман з боку відповідача ОСОБА_4, який, за їх ствердженнями, приховав факт розірвання шлюбу зі ОСОБА_6

Твердження позивачів стосовно введення ОСОБА_9 в оману ОСОБА_10 під час укладення 24.06.2004 року договору дарування частини домоволодіння не відповідають встановленим обставинам справи і наданим доказам.

Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.12.1999 року встановлено, що ОСОБА_10 03.12.21999 року приймала участь у розгляді справи по суті за позовом ОСОБА_4 про розірвання шлюбу і визнала позов, цього ж дня прийнято рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_4Г.і ОСОБА_6

На підставі рішення суду від 03.12.1999 року, ОСОБА_9, 16.03.2000 року отримав свідоцтво про розірвання шлюбу у відділі реєстрації актів громадянського стану Центральної райадміністрації виконкому Одеської міської ради.

Зважаючи на викладене, слід дійти висновку, що як ОСОБА_4, так і ОСОБА_6, укладаючи 24.06.2004 року договір дарування частини домоволодіння, достовірно знали про факт розірвання між ними шлюбу у судовому порядку в грудні 1999

року, однак обидва не повідомили про зазначені обставини нотаріуса, замовчавши про їх

існування.

Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Таким чином, у даній справі позивачі мають довести, що обман мав місце саме з боку відповідача ОСОБА_4

Твердження позивачів, що мотивом укладення правочину було те, що відповідач є чоловіком позивачки і вони будуть проживати однією сім'єю та піклуватись один про одного не заслуговують на увагу, оскільки обман щодо митивів правочину, в даному випадку, не має істотного значення. Суд може визнати правочин недійсним, якщо особу введено в оману стосовно обставин, які мають істотне значення і такими істотними значеннями визнаються: природа правочину; права та обов'язки сторін; властивість або якість речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Так, за договором дарування нерухомого майна право власності переходить до обдарованого з моменту державної реєстрації права власності, при цьому, чинність зазначеного правочину не залежить від наявності або відсутності між сторонами правочину родинних чи сімейних стосунків.

У розумінні ст. 717 ч.1 ЦК України, за договором дарування у дарувальника виникає обов'язок передати майно, а в обдарованого прийняти майно. Зазначені права та обов'язки сторін договору також не ставляться у залежність від існування або відсутніості родинних чи сімейних стосунків сторін цього правочину.

Наявність або відсутність родинних чи сімейних стосунків сторін договору дарування не впливають і на властивість або якість нерухомого майна /предмета договору/, не знижують цінність або можливість використання цього майна за цільовим призначенням.

Позивач ОСОБА_2, заявляючи вимоги про визнання правочину недійсним з підстав введення відповідачем його в оману, належним чином не обгрунтував і не довів належними та допустимими доказами того, яким чином факт перебування батьків у шлюбі міг вплинути на його волевиявлення під час укладення оспорюваного правочину.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачі, всупереч ст.ст. 57-60 ЦПК України, належними та допустимими доказами не довели факту введення відповідачем їх в оману під час укладення 24.06.2004 року дарування частини домоволодіння, а приведені позивачами обставини начеб-то омани з боку відповідача, не мають істотного значення.

За таких обставин, колегія суддів відмовляє у позові про визнання правочину недійсним за недоведеністю вимог.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про задоволення позову у частині визнання недійсним договору дарування, рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Укргазбанк задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2016 року у частині визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння від 24 червня 2004 року між ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

ОСОБА_11

ОСОБА_12