Справа №591/7304/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/116/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2016 року

в цивільній справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

12 жовтня 2015 року ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно договору № SUC0AN11159174 від 08 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3, останній отримав кредит в розмірі 61 821 грн. 17 коп. на придбання автомобіля зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 07 липня 2015 року.

Відповідач взяв на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за його користування, у встановлені терміни, але взятих на себе зобов'язань за кредитом не виконав, заборгованість не сплатив. 18 травня 2015 року було реалізовано належний відповідачу автомобіль, який був переданий у заставу з метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору. Отримані від реалізації кошти в сумі 68100 грн. були направлені: 34050 грн. на погашення простроченої заборгованості за кредитом, 35050 грн. на погашення пені.

Станом на 06 жовтня 2015 року залишок заборгованості відповідача за кредитним договором від 08 липня 2008 року становить 247 488 грн. 88 коп., яка складається з:

26 649 грн. 65 коп. заборгованості за кредитом;

46 781 грн. 76 коп. заборгованості по процентам;

11 541 грн. 84 коп. заборгованості по комісії;

162 515 грн. 63 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту.

Позивач просить стягнути в з відповідача 247 488 грн. 88 коп. заборгованості за кредитно-заставним договором № SUC0AN11159174 від 08 липня 2008 року.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що банком пропущено строки позовної давності, оскільки банк звернувся до суду з позовом в жовтні 2015 року, тобто в межах пятирічного строку позовної давності визначеного сторонами в договорі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - ОСОБА_5, який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6, який проти задоволення скарги заперечує, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 08 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 був укладений кредитно-заставний договір № SUC0AN11159174, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 61 821 грн. 17 коп. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення до 07 липня 2015 року.

На забезпечення повного і своєчасного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором відповідач надав в заставу банку автомобіль НОМЕР_1.

Пунктом 13.2 вказаного кредитного договору передбачено, що банк, не застосовуючи судових процедур, має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог з-поміж таких: а) передача предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог; б) продаж предмета застави банком третій особі відповідно до вимог законодавства України; в) звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення договору); г) будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

Внаслідок недобросовісного виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань по кредитному договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування грошовими коштами станом на 26 лютого 2009 року він мав заборгованість перед банком у розмірі 65 937 грн. 63 коп., яка складалася з заборгованості за кредитом в розмірі 61 722 грн. 99 коп., заборгованості зі сплати відсотків 3 785 грн. 30 коп., пеня 429 грн. 34 коп. (а.с. 112).

З метою врегулювання питання щодо погашення наявної заборгованості за кредитно-заставним договором сторони обрали позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави і відповідач виконав усі залежні від нього дії та добровільно передав банку придбаний за кредитні кошти автомобіль та доручив реалізувати його за ринковою вартістю, а виручені кошти направити на погашення заборгованості, що вбачається зі складеного представником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» акту про приймання автомобіля позичальника від 26 лютого 2009 року.

Відповідно до акту автомобіль перебуває у технічно справному стані, його передано представникам банку з оригіналом технічного паспорта та комплектом ключів.

06 березня 2009 року відповідачем видано довіреність, якою уповноважено співробітників ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_7 та ОСОБА_8 здійснювати усі необхідні дії щодо відчуження автомобіля за ціною не нижчою 65000 грн.

Відповідно до копій рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Сумської області від 15 листопада 2016 року, які містяться в матеріалах справи, належний відповідачу автомобіль Daewoo Nexia знято з обліку за заявою ОСОБА_8, який діяв за дорученням від імені ОСОБА_3, на підставі довідки банку про погашення кредиту від 03 квітня 2009 року № 179.

Позивач реалізував переданий йому відповідачем автомобіль 27 лютого 2015 року за 68100 грн.

Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості, яка станом на 06 січня 2015 року за розрахунком позивача становить 247 488 грн. 88 коп. та складається з: 26 649,65 грн. заборгованості за кредитом, 46 781 грн. 76 коп. заборгованості по процентам; 11 541 грн. 84 коп. заборгованості по комісії; 162 515 грн. 63 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи, а також вимогам матеріального і процесуального права, тому колегія суддів з ним погоджується.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до умов кредитно-заставного договору від 08 липня 2008 року № SUC0AN11159174 сторони встановили як строк дії договору - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за договором, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - з «24» по «28» число кожного місяця (п.п. 4.4, 15.1, 17.1.9 кредитно-заставного договору).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 цього Кодексу).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-2520цс15.

Як передбачено п. 4.4 кредитно-заставного договору від 08 липня 2008 року № SUC0AN11159174, погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до статті 17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом.

Щомісяця, в період сплати позичальник зобов'язаний сплатити щомісячний платіж в розмірі 1581,77 грн. для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним (п. 17.8 кредитно-заставного договору).

При цьому, періодом сплати сторони кредитного договору визначили з 24 по 28 число кожного місяця (п.17.1.9 договору).

А у п. 14.11 вказаного договору сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у п'ять років.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив останній платіж за кредитним договором 09 лютого 2009 року в сумі 470 грн., які були спрямовані на: погашення процентів в сумі 417,90 грн., погашення пені в сумі 52,10 грн., після чого ніяких платежів не здійснював.

Враховуючи, що право у позивача на пред'явлення позову про стягнення заборгованості за вказаним кредитно-заставним договором виникло з 29 березня 2009 року, тобто з моменту несплати відповідачем чергового платежу, однак з даним позовом банк звернувся до суду лише 12 жовтня 2015 року, тому місцевий суд обґрунтовано дійшов до висновку про те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, врахувавши заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності.

До такого висновку дійшла у своїй ухвалі від 15 листопада 2016 року, що набрала законної сили, і колегія суддів апеляційного суду у справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави. Спір у даній справі також був повязаний з виконанням кредитно-заставного договору від 08 липня 2008 року за № SUC0AN11159174. А відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ще 26 лютого 2009 року відповідач добровільно передав автомобіль банку з метою врегулювання питання про погашення наявної заборгованості за кредитно-заставним договором, а 06 березня 2009 року видав на імя уповноважених працівників банку довіреність на вчинення необхідних дій щодо відчуження автомобіля.

Однак, лише 27 лютого 2015 року банк реалізував переданий йому відповідачем автомобіль за 68100 грн., які були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 34050 грн., погашення штрафу в сумі 18989,18 грн. та на сплату пені в сумі 15060,82 грн.

Відповідач будь-яких дій, які б свідчили про визнання ним боргу, не вчиняв, а тому строк позовної давності за кредитним договором не переривався. Продаж позивачем предмету застави на виконання рішення Апеляційного суду Сумської області від 03.12.2014 року, яке було скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.12.2015 року, та зарахування коштів від такого продажу в рахунок погашення тіла кредиту та процентів, не може свідчити про переривання строку позовної давності за кредитним договором.

Інші доводи апеляційної скарги також не свідчать про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які б могли бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд, вірно встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, для скасування чи зміни якого підстави відсутні, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -