Справа № 323/2544/16-ц
№ провадження 2/323/15/17
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

24.02.2017 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Мінаєва М.М,

при секретарі - Тахтаул А.Л.,

за участю

представників позивача - Губи, С.М., ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Динамо» до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору фізична особа підприємець ОСОБА_4, Приватне підприємство «Торгівельний комплекс «Пронто Сервіс», Оріхівська міська рада Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Динамо» звернулось до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просило усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 10000 кв. м, розташованою за адресою Запорізька область, м. Оріхів, вул. Запорізька, 61, шляхом покладання на ОСОБА_3 обовязку звільнити вказану земельну ділянку шляхом знесення побудованого на ній майнового комплексу нерухомого майна, що складається з бухгалтерії літ. «А», операторної літ. «Б», заправочного блоку літ. «Д», заправочного блоку літ. «Г», заправочного блоку літ. «Д», навісу літ «Е», душу літ. «Ж», вбиральні літ. «З», навісу літ. «К», навісу літ. «Л», навісу літ. «М», паркану № 1, воріт № 2, воріт № 3, водопроводу № 4.

Крім того, позивач просив усунути йому перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом покладання на фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 обовязку звільнити земельну ділянку та шляхом встановлення заборони здійсненню нею підприємницької діяльності на цій земельній ділянці.

До початку розгляду справи по суті позивач двічі змінював предмет позову та остаточно визначив такі свої позовні вимоги:

1)усунути перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом визнання відсутнім у ОСОБА_3 права власності на земельні ділянки, що розташовані за адресою Запорізька область, м. Оріхів, вул. Запорізька, 61, площею по 0,5 га кожна, з кадастровими номерами :01:012:0039 та :01:012:0040;

2)поновити порушене право землекористувача шляхом покладення на ОСОБА_3 обовязку не перешкоджати позивачу у використанні, проході, проїзді на територію спірної земельної ділянки, яка належить позивачу на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗП № 002877, виданого 04.06.1999 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 39;

3)усунути перешкоди у користуванні позивачем спірною земельною ділянкою шляхом покладення на ОСОБА_3 обовязку звільнити її від належного йому майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, позивачу на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 10000 кв. м, розташована за адресою Запорізька область, м. Оріхів, вул. Запорізька, 61. Однак позивач позбавлений можливості володіти та користуватися своєю земельною ділянкою, яка вже тривалий час є предметом судових спорів, фактично вибула з володіння позивача через незаконні дії ОСОБА_3, який шляхом зловживання своїми правами, діючи на підставі незаконного рішення суду, отримав державні акти на право приватної власності на спірну земельну ділянку, на підставі яких, у свою чергу, вніс до державних реєстрів відомості про себе як про власника. В подальшому рішення суду та державні акти, видані на його підставі, були скасовані, однак ОСОБА_3 продовжує володіти цими державними актами, не вчиняє дій щодо вилучення відомостей про себе як про власника з державних реєстрів. Крім того, станом на час подання цього позову за ОСОБА_3 було також незаконно зареєстроване право власності на майновий комплекс нерухомого майна, побудованого на спірній земельній ділянці, яке насправді належить ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс», власником якого є дружина відповідача ОСОБА_4 Це підприємство, а також сама ОСОБА_4 здійснюють підприємницьку діяльність на спірній земельній ділянці без належних для цього підстав, не допускаючи позивача на цю територію, тоді як позивач продовжує сплачувати земельний податок.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Представник позивача ОСОБА_1 додатково пояснила, що спірна земельна ділянка та розташоване на ній нерухоме майно раніше фактично та юридично належали ТОВ «Динамо», однак шляхом рейдерських, на її думку, дій окремих осіб, в тому числі відповідача, ця нерухомість була продана шляхом вчинення декількох правочинів, а земельна ділянка вибула з фактичного володіння та користування позивача через маніпулювання відповідачем фактами та правовстановлюючими документами. Тому позивач готує документи для витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав та в заперечення проти нього послався на те, що, на його думку, позивач не має права на такий позов, оскільки відомості про його право постійного користування землею не внесені до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відповідач, водночас, станом на час розгляду справи не має жодного фактичного та юридичного відношення до спірної земельної ділянки та розташованої на ній нерухомості. Наявність же на спірній земельній ділянці будь-якого іншого майна, належного відповідачу, позивачем не доведена.

Треті особи ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс» та ОСОБА_4, в судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили, пояснень та заперечень по суті позову не подали.

Третя особа Оріхівська міська рада Запорізької області, явку представника в судове засідання не забезпечила, просила розглянути справу без її участі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні відносини, суд приходить до такого.

Судом встановлено, що на підставі Рішення Оріхівської міської ради Запорізької області від 20.05.1999 року № 16 у постійне користування ТОВ «Динамо» була передана земельна ділянка площею 1,0 га за адресою м. Оріхів, вул. Запорізька, 61, з цільовим призначенням «для будівництва ПТО автомобілів, кафе, дитячого спортивного майданчика, АЗС, автостоянки», що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії І-ЗП № 002877, виданим 04.06.1999 року.

Цей Державний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 39, що відповідало вимогам чинного на той час законодавства України: ст. ст. 7, 18, 22, 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах України від 15.04.1993 року № 28.

Зокрема, ст. 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року було передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

В подальшому, на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Оріхівської міської ради Запорізької області від 04.09.2001 року, позивач став власником комплексу нерухомого майна, що складалось з службового приміщення, металевого, загальною площею 8,3 кв. м, літ. «А», операторної металевої загальною площею 4,9 кв. м., літ. «Б», заправочних блоків металевих загальною площею 7,0 кв. м кожний, літ. «В», «Г» та «Д», навісу металевого літ. «Е» , душа металевого літ. «Ж», вбиральні цегляної літ. «З», паркану №№ 1-3, водопроводу № 4. Вказаний комплекс нерухомого майна був розташований на спірній земельній ділянці за адресою Запорізька область, м. Оріхів, вул. Запорізька, 61, площею 10000 кв. м.

На підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу від 24.10.2001 року вказаний обєкт нерухомості був придбаний у власність ТОВ «Агротех». При цьому у п. 1 вказаного Договору сторони чітко узгодили, що вказаний комплекс нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 10000 кв. м за адресою Запорізька область, м. Оріхів, вул. Запорізька, 61, площею 10000 кв. м.

Пунктом 7 цього Договору купівлі-продажу було відтворено зміст ст. ст. 22, 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (який був чинний на момент укладення цього правочину) про те, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. При переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

В подальшому, на підставі Договору купівлі-продажу від 08.01.2003 року це майно перейшло у власність ПП «Гост», а за Договором купівлі-продажу від 08.12.2005 року власником цього майна стало ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс». У пунктах 7 та 9 цих договорів відповідно був відтворений зміст ст. 120 Земельного кодексу України 25.10.2001 року у чинній на той час редакції про те, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору.

Жоден з нових власників вказаного комплексу нерухомого майна ані ТОВ «Агротех», ані ПП «Гост», ані ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс», за отриманням правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку до уповноважених органів не звертались.

За таких обставин суд приходить до висновку, що, з урахуванням положень ст. 83 чинного ЗК України, спірна земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громади м. Оріхів, розпорядження якою належить до повноважень Оріхівської міської ради Запорізької області.

Суд також виходить з того, що до відносин, пов'язаних з переходом права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда, до особи, що набула права власності на відповідне нерухоме майно, в тому числі стосовно розміру такої земельної ділянки, застосовується законодавство, що діяло на час переходу права власності на житловий будинок, будівлю, споруду.

За приписами частин 1, 3 статті 30 Земельного кодексу України (1990 року, в редакції, чинній на момент відчуження позивачем нерухомого майна), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Відповідно до частини 4 статті 30 Земельного кодексу України (1990 року, в редакції, чинній на момент відчуження позивачем нерухомого майна) право власності або право користування земельною ділянкою посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (частина 1 статті 23 цього Кодексу).

За приписами частини 2 статті 43 Земельного кодексу України (1990 року) припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу.

При цьому чинне на той час законодавство не передбачало чіткого порядку й строків переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на нового власника розташованої на ній нерухомості, а також наслідків невчинення дій з такого переоформлення.

Буквальне тлумачення ч. 4 ст. 30 ЗК України від 18.12.1990 року свідчить про те, що за цією нормою момент переходу права постійного користування земельною ділянкою привязувався саме до моменту переходу права власності на відповідний обєкт розташованої на ній нерухомості, а не до моменту отримання документу, що посвідчує це право.

При цьому стаття 22 ЗК України від 18.12.1990 року, якою було передбачено, що право користування землею виникає лише після одержання документа, що посвідчує це право, регулює відносини, повязані з виникненням права власності та права користування землею, тоді як норми ст. 30 цього ЗК України регулює відносини, повязані з переходом цього права, тобто є спеціальними по відношенню до ст. 22 цього Кодексу, та в силу цього підлягають застосуванню до спірних відносин у цій справі.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що з моменту відчуження позивачем комплексу нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, у власність ТОВ «Агротех», на підставі Договору купівлі-продажу від 24.10.2001 року, до цього підприємства перейшло й право постійного користування спірною земельною ділянкою, а позивач, відповідно, це право втратив.

Дійсність вказаного договору оспорювалась позивачем у господарському суді Запорізької області, Рішенням якого від 12.07.2010 року у справі № 20/58/09-6/33/10 у відповідному позові було відмовлено.

Суд також бере до уваги, що правовстановлюючі документи на право постійного користування спірною земельною ділянкою ТОВ «Агротех» та наступні власники комплексу нерухомого майна з урахуванням правонаступництва не переоформлювали. Однак, як випливає з Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 92, п. 6 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України від 22.09.2005 №5-рп/2005, вчинення таких дій було не обовязком, а правом вказаних осіб.

З вказаного Рішення Конституційного Суду України також випливає, що стаття 92 чинного ЗК України, згідно якої право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (обєднання), установи та організації, не обмежує і не скасовує наявне право постійного користування земельними ділянками, набуте особами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002 до його переоформлення.

Отже, матеріали даної справи свідчать про відсутність у позивача станом на день подання позову та час розгляду справи субєктивного матеріального права постійного користування спірною земельною ділянкою та, як наслідок, - про відсутність у позивача права на позов.

Разом з тим суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Як підтверджується матеріалами цієї справи, протягом 2001-2016 років спірна земельна ділянка та розташоване на ній нерухоме майно були обєктом численних правовідносин, субєктом яких в тому числі, були позивач ТОВ «Динамо», відповідач ОСОБА_3 та треті особи ОСОБА_4 й ПП «Торгівельний комплекс «Пронто- Сервіс», та деякі інші особи.

Зокрема, 10.12.2008 року між ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс» та відповідачем у цій справі ОСОБА_3 був підписаний договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, однак нотаріально посвідчений та зареєстрований він не був. Тому ОСОБА_3 звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом про визнання цього договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на нерухоме майно, з правом реєстрації права власності на земельну ділянку під ним. Рішенням суду від 26.01.2009 року такий позов був задоволений, на підставі чого до Реєстру прав власності на нерухоме майно були внесені відомості про ОСОБА_3 як про власника комплексу нерухомого майна, а також ОСОБА_3 були видані Державні акти про право приватної власності на землю серії ЯЖ № 492280 та ЯЖ № 492281, якими підтверджено його право приватної власності на земельні ділянки :01:012:0039 та :01:012:0040 площею по 0,5 га кожна за адресою Запорізька область, м. Оріхів, вул. Запорізька, 61.

В подальшому Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 26.01.2009 року було скасоване ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04.08.2009 року з направленням справи на новий розгляд.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 04.11.2009 року знову було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 10.12.2008 року та визнано за ОСОБА_3 право власності на комплекс нерухомого майна, однак державні акти про право приватної власності серії ЯЖ № 492280 та ЯЖ № 492281 на земельні ділянки :01:012:0039 та :01:012:0040 площею по 0,5 га кожна за адресою Запорізька область, м. Оріхів, вул. Запорізька, 61, були скасовані.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01.04.2010 року, залишеним в силі Ухвалою Верховного Суду України від 29.11.2010 року, ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні дійсним договору купівлі-продажу від 10.12.2008 року та визнанні за ним права власності на комплекс нерухомого майна, а Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 04.11.2009 року в цій частині було скасоване.

Таким чином, з 01.04.2010 року й на час розгляду цієї справи ОСОБА_3 не має жодних прав як на земельну ділянку за адресою Запорізька область, м. Оріхів, вул. Запорізька, 61, так і на розташований на ній комплекс нерухомого майна.

Отже, ОСОБА_3 не був би належним відповідачем за цим позовом навіть у разі обґрунтованості позовних вимог по суті, оскільки власником обєкта нерухомості та фактичним володільцем спірної земельної ділянки є ПП «Торгівельний комплекс «Пронто-Сервіс» як особа, що купила обєкт нерухомості на підставі належним чином укладеного договору купівлі-продажу.

Подальші дії ОСОБА_3 щодо внесення до відповідних державних реєстрів відомостей про себе як про власника спірної земельної ділянки, на які позивач посилався у позові як на такі, що порушують його права та створюють перешкоди у користуванні цієї ділянкою, дійсно не відповідали вимогам чинного законодавства та вчинялись відповідачем із зловживанням своїми правами, однак безпосередньо прав позивача не порушували.

Посилання позивача на судові рішення, що ухвалювались Оріхівським районним судом Запорізької області у справах про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_4, а також Запорізьким окружним адміністративним судом у справі про надання ОСОБА_4 патенту на здійснення торгівельної діяльності за адресою Запорізька область, м. Оріхів, вул. Запорізька, 61, суд до уваги не бере, оскільки вони не спростовують висновку про відсутність у позивача права вимоги.

З тих же мотивів суд відхиляє посилання позивача й на постанови про відмову у порушенні кримінальних справ від 20.08.2008 року та 13.11.2008 року.

Суд бере до уваги також той факт, що протягом 2001-2016 року позивач продовжував сплачувати земельний податок за користування спірною земельною ділянкою без належних для цього підстав. Тому суд зауважує, що позивач не позбавлений права та можливості звернутись до відповідного суду за захистом своїх прав, повязаних з безпідставною сплатою відповідних платежів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свобод та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, способи захисту прав юридичних та фізичних осіб на земельні ділянки, визначені статтею 152 чинного Земельного кодексу України, положення якої у відповідних правовідносинах підлягають переважному застосуванню перед нормами Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 152 чинного Земельного кодексу України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, заявивши вимогу про визнання відсутності у відповідача права власності на спірну земельну ділянку, позивач, крім іншого, обрав спосіб захисту, не передбачений законом.

За усталеною судовою практикою в Україні, обрання позивачем неналежного способу захисту (який не передбачений законом та (або) не відповідає характеру порушеного, не визнаного та оспореного права), є безумовною підставою для відмови у позові.

На підтвердження обґрунтованості інших своїх вимог позивач, в порушення ст. ст. 59-61 ЦПК України, не надав жодного доказу.

За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 22, 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, Рішення Конституційного Суду України у справі № 5-рп/2005 від 22.09.2005 року, керуючись ст. ст. 1, 4, 10, 11, 59-61, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Динамо» до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору фізична особа підприємець ОСОБА_4, Приватне підприємство «Торгівельний комплекс «Пронто Сервіс», Оріхівська міська рада Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, - відмовити.

Повний текст рішення складений 01.03.2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Запорізької області через Оріхівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі, якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка її оскаржує, - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_5