АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/791/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Грох Л.М.,

секретар - Гриньова А.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача - Проскурівської К.Г.,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Новатор» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час проходження строкової військової служби, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з апеляційною скаргою Державного підприємства «Новатор» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2017 року,
встановила:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з березня 2014 року працював на посаді учня токаря механоскладального цеху, згодом переведений на посаду токаря третього розряду в ДП «Новатор». Наказом №523 від 07.04.2015 року був звільнений з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Після звільнення у запас звернувся до ДП «Новатор» із заявою про поновлення на роботі відповідно до норм законодавства щодо мобілізації, однак отримав відмову.
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив визнати незаконною відмову директора ДП «Новатор» у поновленні на роботі на посаді токаря третього розряду механоскладального цеху №003 шляхом скасування наказу №523 від 07.04.2015 року про звільнення з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток на підприємстві за час проходження строкової військової служби в ЗСУ в період з 14.04.2015 року по 07.10.2016 року в розмірі 130805 грн. 14 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту відмови у поновленні на роботі 28.10.2016 року по день поновлення.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконною відмову у поновленні ОСОБА_1 на роботі на посаді токаря третього розряду механоскладального цеху №003 ДП «Новатор» та поновлено останнього на зазначеній посаді. Ухвалено стягнути з ДП «Новатор» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час проходження строкової військової служби з 14 квітня 2015 року по 07.10.2016 року в розмірі 130805 грн. 14 коп. та оплату за вимушений прогул з 28 жовтня 2016 року по 01 березня 2017 року в розмірі 31851 грн. 32 коп. В решті позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі ДП «Новатор» не погоджується з рішенням суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що на момент звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з призовом на строкову військову службу до цих правовідносин підлягали до застосування норми ст. 36 і ст. 119 КЗпП України в редакції, яка не передбачала збереження робочого місця. Крім того, судом не враховано преюдиціальне значення постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року, яка, на думку апелянта, підтвердила правомірність такого підходу. Вказує, що застосування ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" до трудових правовідносин є неправомірним, а надані державою гарантії компенсації середнього заробітку особам, призваним на військову службу, не були забезпечені ні в правовому, ні в фінансовому плані. Судом не з`ясовано, за рахунок яких коштів компенсується середній заробіток і на підставі яких норм законодавства, не вирішено питання про застосування строку позовної давності.
Апелянт зазначив, що підприємство не відмовлялось прийняти ОСОБА_1 на роботу, але підстави для поновлення шляхом скасування наказу про звільнення відповідно до чинного законодавства були відсутні.
В судовому засіданні представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги.
Позивач в суді проти апеляційної скарги заперечив.
Заслухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

При ухваленні рішення судом допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання в частині оскарження наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, часу, з якого особа підлягає поновленню на попередній посаді.
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у відповідній частині.
Судом встановлено, що позивач працював на посаді токаря третього розряду механоскладального цеху №003 ДП «Новатор».
10 квітня 2015 року відповідно до наказу підприємства №523 від 07.04.2015 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на строкову військову службу, яку проходив з 14 квітня 2015 року по 07 жовтня 2016 року. 27 жовтня 2016 року після демобілізації підприємством позивачеві було відмовлено у поновлені на роботі та у виплаті середнього заробітку за час проходження військової служби.
Призов позивача на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію». Згідно з п. 1 даного Указу було оголошено часткову мобілізацію.
Задовольняючи позов, суд посилався на норми ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Так, на момент прийняття відповідачем рішення про звільнення позивача, 07 квітня 2015 року, діяла норма п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України в наступній редакції: "Підставами припинення трудового договору єпризов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року".
Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України (станом на момент видачі наказу про звільнення позивача - 07 квітня 2015 року) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Аналогічну норму про збереження місця роботи на строк до одного року передбачала ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (станом на 07 квітня 2015 року): "За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.".
Частина 4 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлює види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Таким чином, строкова військова служба і військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два різних види військової служби, для яких встановлено окремі правові режими. На момент звільнення позивача норми КЗпП України передбачали збереження місця роботи строком до одного року лише за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом. Натомість, ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" надавала таку гарантію і громадянам, які призвані на строкову військову службу.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію»» від 15 січня 2015 року, ВВР, 2015, № 6, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом». З Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації, яка закінчилася 17 серпня 2015 року.

Оскільки призов ОСОБА_1 на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території Хмельницької області , то суд прийшов до правильного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм пункту 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», так як позивач був звільнений в зв`язку із призовом на строкову військову службу, яка проводилась під час мобілізації, а тому позовні вимоги про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення у зв`язку із призовом на військову службу (п. 3 ст. 36 КЗпП України) є обґрунтованими.
Довід апелянта про неможливість застосування ст. 39 названого Закону до трудових правовідносин сторін спростовується нормами ч. 2 ст. 119 КЗпП України, якими передбачено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова від 4 березня 2015 р. N 105, якою затверджено Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Норм щодо компенсації працівникам, які призвані на строкову військову службу дана постанова на момент її прийняття не містила.
4 листопада 2015 року згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №911 до вказаного Порядку були внесені зміни щодо гарантій для осіб, призваних на строкову військову службу, які набрали чинності12.11.2015 року.
Згідно з положеннями вказаної Постанови для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення. Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям. Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексу законів про працю України (п. 4, 6 Постанови).
В заяві про звільнення від 03.04.2015 року ОСОБА_1 просив звільнити його на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, в зв`язку з призовом на строкову військову службу.
Однак, оскільки за вищевстановлених обставин таке звільнення не можна вважати законним і рішення керівника підприємства про таке звільнення на дату його прийняття, 07.04.2015 року, суперечило вимогам закону, тому в апелянта не було правових підстав для звільнення позивача за п. 3 ст. 36 КЗпП України і текст цієї заяви не впливає на вирішення питання щодо правомірності конкретного звільнення.
В зв`язку з тим, що ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в попередній редакції передбачала збереження місця роботи на строк служби, але не більше одного року, а позивач проходив строкову службу з 14.04.2015 року по 07.10.2016 року, то робоче місце за ним мало б зберігатись до 14.04.2016 року.
В період проходження ОСОБА_1 військової служби Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 433-VIII від 14.05.2015 року, що набрав чинності 11 червня 2015 року, знову були внесені зміни до ст. 119 КЗпП України. Станом на 11 червня 2015 року норма ч. 3 ст. 119 КЗпП України діяла в наступній редакції: "За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, до правовідносин сторін з моменту набрання чинності Законом України № 433-VIII від 14.05.2015 року, а саме з 11 червня 2015 року, підлягала застосуванню нова норма, яка змінювала порядок взаємовідносин, і якою було скасоване обмеження строку збереження робочого місця і дана гарантія поширювалась на осіб, призваних на строкову військову службу. Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що за ОСОБА_1 робоче місце, з урахуванням змін у законодавстві, повинно було бути збережене до моменту закінчення служби (07.10.2016 року) з виплатою відповідної компенсації.
Згідно з п. 5 вказаної Постанови від 4 березня 2015 року, N 105 обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року, N 100.
Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача компенсації з урахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, згідно наданої довідки про середню заробітну плату.
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування наказу ДП «Новатор» №523 від 07.04.2015 року про звільнення ОСОБА_1 , суд припустився помилки, оскільки звільнення позивача було незаконним, що правильно встановив суд, тому і наказ про його звільнення підлягає скасуванню судом як такий, що був прийнятий з порушенням вимог закону.
Обґрунтовуючи висновок про відмову у позові в цій частині суд вказав на те, що оскаржуваний наказ відповідає чинному на момент звільнення законодавству.
Такий висновок суду суперечить його ж висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 і необхідність його поновлення.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Однією з позовних вимог ОСОБА_1 була вимога про скасування наказу про його звільнення як незаконного.
Враховуючи вищевстановлені обставини колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду в частині відмови у скасуванні оскаржуваного наказу, оскільки неправильне застосування норм матеріального права в даному випадку є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Вирішуючи питання про поновлення позивача відповідно до ст. 235 КЗпП України суд помилково не визначив дату, з якої працівник підлягає поновленню, а саме, з 11 квітня 2015 року.
Частиною 1 статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Оскільки справа не місить об`єктивних даних щодо дати вручення позивачу копії наказу №523 від 07.04.2015 року про звільнення, видачі трудової книжки, тому доводи апелянта про пропуск ОСОБА_1 строків звернення до суду за вирішенням трудового спору є безпідставними.
Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,
вирішила:
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Новатор» задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2017 року в частині відмови у скасуванні наказу про звільнення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Наказ Державного підприємства «Новатор» №523 від 07 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 скасувати та поновити ОСОБА_1 на посаді токаря третього розряду механоскладального цеху №003 з 11 квітня 2015 року.
В решті рішення суду залишити без змін.
Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ Судді /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції Стефанишин С.Л. Доповідач Гринчук Р.С.
Категорія 54