АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

07 вересня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Соколової В.В,

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_2, Оболонський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відшкодування майнової шкоди,

за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України - Богуша Павла Миколайовича на рішення Печерського районного суду м.Києва від 03 травня 2017 року,

встановила:

у серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила стягнути майнову шкоду, заподіяну їй злочином в сумі 8 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 травня 2017 р. позов було задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник відповідача - Богуш П.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2013 р. ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання, а також задоволено її цивільний позов та стягнуто на її користь матеріальну шкоду в розмірі 8 000 грн. Оскільки вирок суду в цій частині виконано не було і державним виконавцем 10.06.2015 р. була винесена постанова про повернення виконавчого документ стягувачеві, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення. В зв'язку з цим позивач просила стягнути на її користь з Державної казначейської служби 8 000 грн. матеріальної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 травня 2017 р. позов було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу було заподіяно матеріальну шкоду внаслідок кримінального правопорушення, що є підставою для компенсації за рахунок Державного бюджету України.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Як видно з матеріалів справи, вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2013 р. було визнано ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України - таємному викраденні належного ОСОБА_1 майна. Цим же вироком було задоволено цивільний позов ОСОБА_1 та стягнуто зі ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 8 000 грн. Вказаний вирок був залишений без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2013 р. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповіді на запит начальника Білоцерківської виправної колонії №35 від 11.07.2014 р. вказано, що протягом строку відбування покарання ОСОБА_4 стягнення коштів з нього на користь ОСОБА_1 не відбувалось.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції від 22.05.2014 р. було відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа, виданого Оболонським районним судом м. Києва від 30.12.2013 р. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 8 000 грн.

Відповідно до постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 10 червня 2015 р. було повернуто виконавчий документ стягувачеві з тих підстав, що у боржника відсутнє рухоме і нерухоме майно, на яке може бути звернуто стягнення, а також відсутня інформація про отримання будь-яких доходів боржником.

Суд першої інстанції правильно виходив з положень ст. 1177 ЦК України (в редакції від 16.05.2013 р.), оскільки таке право виникло у позивача в зв'язку з тим, що вирок суду не було виконано в частині відшкодування шкоди.

Заперечень щодо обставин заподіяння позивачу шкоди та розміру матеріальної шкоди представник відповідача в апеляційній скарзі не наводить.

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України вказує на те, що Казначейство не несе відповідальності за дії органів державної влади та посилається на рішення Конституційного Суду від 03.10.001 р. №12-рп/2001 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та статті 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" (справа про відшкодування шкоди державою). Однак у вказаному рішенні Конституційного Суду України розглядалось подання щодо порядку відшкодування шкоди, завданої громадянам незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду.

Також в апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України вказує, що Казначейство не завдавало шкоди позивачу і не допускало порушень прав та законних інтересів позивача та зазначає загальні підстави цивільно-правової відповідальності (наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність вини останнього в її заподіянні). Однак так доводи не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем заявлено вимоги щодо відшкодування шкоди, з підстав, врегульованих в ст. 1177 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що судом безпідставно не взято до уваги, що стягнення коштів з Казначейства є необґрунтованим та таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до пп.3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМ України від 15.04.2015 р. №215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Непорушність права власності гарантується в ст. 13 Конституції України, де закріплено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Про це ж зазначається і в ст. 321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 13 Конвенція кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі,

В ст. 386 ЦК України закріплено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - Богуша Павла Миколайовича відхилити, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 травня 2017 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 756/10786/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8045/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Яценко Н.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.