Справа № 755/5348/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" вересня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Дудник В.О., Томіленку В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру», Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: встановити факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2010 року та здійснити поділ їх спільного сумісного майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності за кожним на 1/2 частку спірного майна; судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з відповідачем познайомились у 2010 році і підтримували стосунки, пізніше познайомили одне одного з батьками і після розлучення відповідача з першою дружиною восени 2010 року почали жити разом. Оскільки вона мала доньку від першого шлюбу, яка проходить навчання за фактичним місцем її проживання, то вона з відповідачем спільно прийняли рішення проживати разом в квартирі її матері. Відповідач швидко знайшов спільну мову з її донькою, був уважним та турботливим, швидко ввійшов в коло спілкування з її друзями. Так, вона з відповідачем почали планувати одружитися найближчим часом і прийняли рішення про те, щоб народити спільну дитину. В жовтні 2010 року вона завагітніла. Вона та ОСОБА_2 з радістю сприйняли звістку про те, що чекають на двійню. Вона з відповідачем мали спільні інтереси (подорожували, відпочивали на дачі, спілкувались з друзями), були пов'язані спільним побутом (мешкали спільно), мали спільний бюджет, радилися та погоджували сімейні витрати спільно. Вона та ОСОБА_3 вже мали попередній негативний сімейний досвід і дуже цінували своє сімейне життя і швидко створили сім'ю. Таким чином з 2010 року до моменту реєстрації шлюбу вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Оскільки власного житла вона не має, а за місцем реєстрації чоловіка мешкала його мати, коли вони дізналися про те, що чекають на двійню почали розглядати варіанти покращення житлових умов та обирати квартиру для купівлі, так як у неї були особисті грошові кошти. Оскільки вона розраховувала на допомогу своєї матері із дітьми вона та ОСОБА_3 почали вибирати варіанти в районі, де розташовано житло її матері, оскільки всі проживали в одній квартирі, разом із її матір'ю. 05 лютого 2011 року вони подали заяву про реєстрацію шлюбу, а 15 лютого 2011 року чоловік пішов укладати договір купівлі-продажу квартири, відповідач порадив оформити її (квартиру) на себе, оскільки, за його словами, буде легше отримати кредитні кошти в банку. Дійсно, за 18 днів до реєстрації шлюбу такий договір було укладено та сплачено частину коштів за придбання квартири. Існувала попередня домовленість з ПАБ AT "Банк Кіпру" про видачу кредиту на решту вартості квартири (320 000,00 грн.), таким чином, в період спільного проживання, за 18 днів до реєстрації шлюбу було придбано квартиру: АДРЕСА_5, спірна квартира оформлена на ім'я ОСОБА_2, яку вона вважає їх спільною сумісною власністю. Договір купівлі-продажу було вчинено з відстроченням платежу, до моменту підписання було передано продавцеві - ОСОБА_4 320 000,00 грн, решту 320 000,000 грн. - враховано з кредитних коштів до 18.00 цього ж дня. Вона не була особисто присутня на вчиненні правочину, оскільки в цей час була вагітна двійнею та погано себе почувала, оскільки вагітність була складною, укладення договору відповідачем було їх спільним рішенням, чоловік запевнив, що це їх спільне майно, оскільки погашати кредит вони будуть в шлюбі, не було підстав не довіряти чоловікові, оскільки між ними були гарні відносини. 05 березня 2011 року між нею та відповідачем укладено шлюб. 04 березня 2011 року до відповідача перейшло права власності на спірну квартиру, оскільки саме цією датою договір зареєстровано в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» тобто, за один день до їхнього весілля, (як відомо право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, і якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, тобто, відповідно до цивільного законодавства та часового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.2004 за № 157/6445 (із змінами та доповненнями) - договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.) За її особисті кошти після реєстрації шлюбу за їх спільною згодою було зроблено в спільній квартирі, зокрема: здійснено малярні, столярні роботи, покладено кахель, замінено сантехніку, здійснено закупівлю техніки, меблів, в тому числі вбудованих загальною вартістю 200000,00 гривень, що підтверджується висновком експертизи. Зазначений ремонт було здійснено за її власні особисті кошти. Починаючи з початку 2016 року її відносини з ОСОБА_3 почали погіршуватись, почали виникати побутові розбіжності. В січні 2016 року чоловік побив її і вона вимушена була звернутися до органів правопорядку, їй було нанесено легкі тілесні ушкодження в присутності їхніх дітей, що підтверджується відповідними довідками. Після цього конфлікту чоловік (відповідач) забрав речі і переїхав за місцем реєстрації: АДРЕСА_6, телефоном та "CMC" почав постійно погрожувати їй, що вижене її з дітьми на вулицю, а також те, що він виставив квартиру на продаж. З моменту реєстрації шлюбу і до січня 2016 року кредит обслуговувався із спільних сімейних коштів. Іншого житла вона не має. Згоди щодо поділу майна ними не досягнуто. Тепер відповідач вважає, що це його квартира, бо прекрасно розуміє, що передачу коштів на її придбання вона не зможе, на його думку, довести.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що сторони спільно проживали до початку 2011 року за адресою: АДРЕСА_7. На купівлю спірної квартири частину коштів надавала саме позивач.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що з грудня 2010 року до літа 2011 року сторони проживали спільно з матір'ю позивача та донькою позивача від першого шлюбу за адресою: АДРЕСА_7, де і по сьогодні зареєстрована позивач та її мати. Вказана квартира належить матері позивача. Інколи до квартири приходив батько позивача аби допомогти з дітьми. Суму коштів у розмірі 10 000 доларів США позивач передала на придбання спірної з відповідачем квартири. Так, у 2008 році позивач розлучилися зі своїм попереднім чоловіком та отримала значну суму коштів внаслідок підписання договору про розподіл спільного майна з чоловіком, які не витрачала. Крім того, вона також отримувала значну суму коштів по виконавчому провадженню щодо стягнення аліментів на утримання доньки. Після купівлі спірної квартири, мати позивача переїхала до вказаної квартири та допомагала з ремонтом, а в подальшому і по догляду за дітьми. Згодом мати позивача переїхала до власної квартири по АДРЕСА_7. Вказані факти їй відомі достовірно, оскільки вона представляла інтереси позивача під час розлучення з попереднім її чоловіком.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив суду, що сторони спільно проживають з червня 2011 року. З грудня 2010 року сторони лише почали зустрічатися, спільно не проживали та спільного бюджету не мали. До червня 2011 року відповідач проживав АДРЕСА_7 зі своєю матір'ю. В той час, у відповідача не було власного житла. В квартирі № АДРЕСА_7 сторони спільно не могли проживати, оскільки у квартирі проживало п'ять осіб: батько та мати позивача, донька та брат позивача, а також сама позивач. Відповідач вже мав досвід поділу майна, тому він зібрав усі свої кошти, отримав кредит в банку та придбав власну квартиру АДРЕСА_2 квартира є двокімнатною та маленькою, всього 27,4 кв.м. житлової площі. Коли в даній квартирі було зроблено ремонт, то мати позивача запропонувала їм з позивачем та її донькою проживати у її квартирі № АДРЕСА_7, а вона з чоловіком та сином переїдуть до придбаної квартири АДРЕСА_3 в м Києві. З червня 2011 року він з позивачем та дітьми став проживати в квартирі матері позивача. Зазначив, що погашати кредит відповідачу не допомагав ніхто, позивач коштів від здачі квартири за адресою: АДРЕСА_4, 1/5 частина якої належить їй, не надавала. Погашати кредит відповідачу допомагала його мати, яка мала кошти на депозиті, також він вимушений був продати власне авто для погашення кредиту. Позивач же приховувала свої доходи від сім'ї. В 2016 році між відповідачем та позивачем почали виникати непорозуміння, відповідача вигнали з квартири АДРЕСА_7 та він вимушений був проживати у власної матері. Проте, в нього є власна квартира і він прийшовши до спірної квартири, попросив мати та брата позивача звільнити її.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив суду, що спірну квартиру він придбав до шлюбу, це його приватна власність. В цивільному шлюбі з позивачем він не проживав, не вів з нею до шлюбу спільного господарства та не мав спільного бюджету. До укладення шлюбу вони просто зустрічалися. Він проживав з батьками за адресою зареєстрованого місця свого проживання. Позивач проживала також з батьками, донькою та братом. У лютому 2011 року він придбав квартиру за особисті кошти та частково взяв кредит в банку. Позивач участі у придбанні квартири не приймала. Кошти на покриття кредиту йому надавали його батьки. Батьки працюють, батько отримує близько 5000 гривень та пенсію у розмірі 3000 гривень, мати близько - 3000 гривень та 1200 гривень пенсії. В березні 2011 року вони з позивачем уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу до початку червня 2011 року він залишався проживати з власними батьками. З червня 2011 року він з позивачем та її донькою почали проживати у квартирі матері позивача. Згодом у них народилися діти. Батьки позивача та її брат проживали у спірній придбаній ним квартирі. Зазначив, що про вагітність позивача йому стало відомо у грудні 2010 року, а заяву про реєстрацію шлюбу ними було подано у лютому 2011 року.

Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Банк Кіпру» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представників третіх осіб.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб (а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7,8).

За приписами ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

В розрізі вирішення спору щодо поділу майна між сторонами, стороною позивача в судовому засіданні підтверджувався факт спільного проживання сторін з 2010 року, натомість стороною відповідача даний факт повністю заперечувався.

Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що знає позивача близько двадцяти років, а відповідача - близько восьми років. Її будинок знаходиться поряд з їх дачним будинком. У літній період кожну п'ятницю позивач та відповідач приїздили разом, вона приходила до них у гості. Вони були як одна сім'я, мали все спільне, до доньки позивача відповідач дуже добре ставився. Вони всі разом у гості також приходили, відповідач приїздив до неї, щоб взяти землі для висадження квітів. Після одруження, вони також разом приїздили в гості до неї, відповідач був дуже щасливий та гарно ставився до позивача. До одруження позивач та відповідач проживали разом у квартирі матері позивача на протязі трьох років. Потім відповідач за день до одруження придбав квартиру. У придбаній квартирі мали проживати батьки позивача, а позивач та відповідач мали залишитися проживати у квартирі батьків позивача, так як мати позивача могла б допомагати по догляду за дітьми. Зазначила, що відповідач інколи позичав у неї кошти в борг, але завжди повертав, навіть частинами. Позивач також інколи купувала в магазині щось у борг, але відповідач все віддавав. Позичав відповідач у неї кошти ще до його одруження з відповідачем. Також пояснила, що мати позивача всі грошові кошти та кошти, отримані від здачі в оренду квартири, віддавала сім'ї позивача. Щодо надання коштів на придбання квартири з боку матері відповідача, то їй з даного приводу нічого не відомо, як і не відомо чи були особисті збереження у позивача.

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що знає позивача з 1981 року, являється хрещеною одного з дітей позивача. З 2009 року вона знайома з відповідачем. Саме в той період, вони з позивачем почали зустрічатися. З літа 2010 року сторони почали спільно проживати. Всі вихідні вони з позивачем та відповідачем проводили з ними разом, їздили збирати гриби, часто ввечері приходили до них у гості, вони приїздили до них, її чоловік подружився з відповідачем. В той час сторони проживали у квартирі АДРЕСА_7. З особистих вражень, з ними у квартирі проживали також мати та батько позивача. Відповідач у даній квартирі поводив себе як вдома, перебував у домашній речах, у сторін був спільний бюджет. Сторони спільно купували речі у дану квартиру. Зазначила, що початок 2011 року вони зустрічали також разом з позивачем та відповідачем. Позивач говорила їй, що вони з чоловіком бажають придбати власну квартиру та те, що дане питання вони погодили з відповідачем та будуть брати гроші на квартиру в кредит. Після придбання спірної квартири, вони розпочали там робити ремонт, пам'ятає, як мати позивача телефонувала їй та консультувалася з приводу шпалер. Щодо спілкування з матір'ю відповідача зазначила, що познайомилася з нею на весіллі та декілька разів бачила на дні народженні дітей, при цьому вона майже не спілкується. З кінця 2015 року відповідач перестав утримувати сім'ю та позивач вийшла на роботу. Зазначила, що інколи позичала кошти відповідачу у борг, але востаннє, коли він вже пішов з сім'ї, вона не стала цього робити.

Відповідно до акту від 28 жовтня 2016 року, складеного сусідами по будинку АДРЕСА_7 ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та затвердженого головою правління ЖБК «Академічний-2» ОСОБА_15, останні підтвердили, що в період часу з січня 2011 року по лютий 2016 року ОСОБА_2 дійсно фактично проживав за адресою: АДРЕСА_7, ?, кв. 100 (а.с. 115).

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що проживає по АДРЕСА_7 з 1994 року. З 2009 року вона знає позивача, а з 2011 року і відповідача. З позивачем вона дружить. В 2011 році сторони уклали між собою шлюб, а з літа 2010 року вона постійно спостерігала відповідача у їхньому будинку. Так, як вона перебувала на той час у декретній відпустці, то стала більш тісно спілкуватися із сусідами. На протязі 2010-2011 років вона часто бувала у квартирі АДРЕСА_7, де і проживали сторони. Відповідач у даній квартирі проживав постійно, з ним вона приятелювала, влітку 2010 року його було представлено як цивільного чоловіка позивача. Також, у квартирі проживали з літа 2010 року і батьки позивача. Вона бачила, як відповідач зранку іде кудись, а ввечері повертається до квартири разом із пакунками із супермаркету, у вихідні дні гуляє з донькою позивача. Також, вона часто спостерігала відповідача на сходовій клітці, де вони разом зі сторонами та її чоловіком палили, а позивач з відповідачем часто розповідали їм про свої плани. При цьому, відповідач був одягнений у домашній одяг (штани, футболка і холодний період року). Зазначила, що по факту придбання спірної квартири їй відомо лише те, що у даній квартирі проживали батьки позивача, яким чином була придбана квартира їй не відомо. При цьому, їй відомо, що фінансових труднощів у сім'ї позивача та відповідача не було.

Свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що тісно спілкується з позивачем з 2006 року. Приблизно з листопада 2009 року вона також знайома з відповідачем. Новий 2010 рік вони зустрічали у неї вдома. В той вечір також були присутні і батьки позивача та її батьки, а також донька позивача. В той період часу позивач та відповідач зустрічалися. З 2009 року позивач та відповідач планували спільне проживання та спільний відпочинок. На протязі 2010-2011 років вона приходила у гості до позивача та бачила там відповідача, він там ночував. Вона не звертала уваги на те, чи були в квартирі особисті речі відповідача, проте їй відомо достовірно, що він у квартирі ночував. Також зазначила, що вони зі сторонами постійно товаришували, відвідували разом парк, кіно, з дітьми гуляли, відносини між сторонами були гарними. З початку 2010 року до літа 2010 року у квартирі № АДРЕСА_7 постійно проживали позивач, її батьки, також там вона бачила і відповідача. Відповідач позичав у неї грошові кошти в 2013 році перед поїздкою до Єгипту влітку та восени повернув гроші її чоловіку. Також, він позичав невеликі суми у розмірі 250-500 доларів США. Вперше вона позичила кошти у 2012 році.

Свідок ОСОБА_17 пояснила суду, що являється матір'ю відповідача. В той період, коли відповідач купував спірну квартиру, то він не був одруженим та проживав спільно з нею та батьком. Про наявність відносин між сторонами вона дізналася у лютому 2011 року, коли відповідач сказав, що буде одружуватися з позивачем. В той час, коли вони знайомилися з позивачем, то в квартирі АДРЕСА_7 проживали батьки позивача, позивач з донькою та її брат. Місця для її сина у квартирі не було, а йти проживати до них позивач би відмовилася, у зв'язку з чим до народження дітей син проживав разом з нею та батьком. До цього знайомства, вони не відвідували дану квартиру. Позивач була у них в гостях також перед весіллям. В червні 2011 року сторони почали проживати разом та син майже одразу продав власний автомобіль. Зазначила, що син придбав квартиру, отримавши кошти в кредит. Вона обіцяла сплачувати за кредит, брала розписки про надання сину грошових коштів, так як мала 172 000 гривень на депозитному рахунку, а її чоловік - 200 000 гривень. В кредит було отримано 40 000 доларів США, при цьому повертати необхідно було щомісячно 5 500 гривень. Про необхідність надання розписок пояснила суду, що в минулій сім'ї її сина вже існувала недовіра, у зв'язку з чим для перестрахування вона і брала дані розписки. При цьому, також зазначила, що спільні діти позивача та відповідача зареєстровані у їх з чоловіком квартирі.

Свідок ОСОБА_18 пояснила суду, що являється двоюрідною сестрою відповідача. З позивачем вона познайомилася влітку 2010 року. В березні 2011 року між сторонами було укладено шлюб. До шлюбу відповідач проживав зі своїми батьками, раз в три тижні вона бувала у квартирі, де проживав її брат. Приблизно в травні 2011 року вони з позивачем стали проживати спільно. Зазначила, що до цього періоду сторони на вихідні дні, з метою побути разом, знімали квартири, інколи вони з чоловіком давали ключі від власної квартири, коли їздили на дачу. До укладення шлюбу, позивач та відповідач приходили до них у гості раз у місяць або раз в півтора місяця. Між ними в той час були недобрі стосунки, постійні образи та приниження.

Свідок ОСОБА_19 пояснив суду, що знає відповідача з 2001 року та дружить з ним. З позивачем він познайомився приблизно в грудні 2010 року. В грудні 2010 року позивач та відповідач прийшли до нього в гості. Відповідач розповідав, що навесні 2010 року, в соцмережі познайомився з позивачем, а в подальшому вони почали зустрічається. Зазначив, що до народження спільних дітей сторони не проживали спільно, відповідач переїхав проживати з позивачем в травні 2011 року. До цього часу, вони з відповідачем працювали разом та відповідач постійно їздив з роботи додому в напрямку району Святошина, тобто до себе до дому, так як позивачка проживала на лівому березі Києва, що в іншу сторону, ніж їздив відповідач. Також, йому відомо, що відповідач продав власний автомобіль для проведення ремонту у придбаній ним квартирі.

Свідок ОСОБА_20 пояснила суду, що відповідача знає дуже давно, при цьому з позивачем не знайома. Вона являється сусідкою відповідача по АДРЕСА_8. Зазначила, що протягом 2010 року постійно бачила як відповідач йшов на роботу та повертався з неї, бачила під будинком його машину.

Свідок ОСОБА_21 пояснила суду, що відповідача знає близько двадцяти восьми років, при цьому з позивачем не знайома. Вона являється сусідкою відповідача по АДРЕСА_8. Відповідач проживав у даному будинку разом з матір'ю до 2011 року. Вона часто заходила до матері відповідача у квартиру та бачила, як приїздив відповідач та залишався вдома. З кінця 2011 року вона перестала бачити машину відповідача біля під'їзду. На протязі 2015-2016 років він буває в гостях у матері. Зазначила, що про відносини відповідача та його дружини, їй нічого не відомо. П'ять років назад народилися діти у відповідача. В той період часу, відповідач проживав у будинку. На протязі останніх двох років вона стала рідше бачити відповідача.

Свідок ОСОБА_22 пояснила суду, що являється сусідкою відповідача по АДРЕСА_6. Вона працювала консьєржем у даному будинку та бачила відповідача постійно. На вихідні він був вдома та допомагав батькам, на дачу їздив. На новий 2009-2010 роки він також був вдома, до нього приходила компанія. До літа 2011 року вона бачила автомобіль відповідача біля під'їзду, а потім спитала, де подівався відповідач у його матері, на що мати їй повідомила, що народилися онуки двійнята та відповідач проживає там.

Свідок ОСОБА_23 пояснила суду, що проживає у АДРЕСА_6. Відповідач проживав у даному будинку до вересня 2011 року. Вона часто бувала у них в гостях у даному будинку. Коли у відповідача народилися діти, то він став проживати з ними. З 2014 року їй не відомо чи проживає відповідач у даному будинку, так як її мати почала хворіти та вона стала рідше заходити до них у гості.

Статтею 74 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Оцінюючи покази свідків з позиції належності та достовірності, з позиції сукупності підтверджуючих фактів для встановлення факту проживання позивача та відповідача з 2010 року по день реєстрації шлюбу, суд прийшов до наступного.

Так, свідок ОСОБА_10 підтвердила, що знає відповідача близько восьми років, часто бачила сторін на дачі, останні приходили до неї у гості. Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_16 спілкувалися зі сторонами, свідок ОСОБА_11, ОСОБА_13 відвідували квартиру № АДРЕСА_7 та бачили відповідача у даній квартирі. Свідок ОСОБА_16 вказала на той факт, що початок 2010 року вони зі сторонами святкували спільно, а з 2009 року сторони планували спільне проживання. В той ж час, зі змісту позовної заяви, та пояснень представників позивача вбачається, що сторони познайомилися лише у 2010 році, та почали спільно проживати з осені 2010 року. Свідки ж ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_24, ОСОБА_23 підтвердили факти, що стосуються місця перебування автомобіля відповідача біля під'їзду по АДРЕСА_8 та проживання відповідача разом із батьками в подовж 2010 року. Покази свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, хоча є послідовними та логічними, однак не можуть слугувати допустимим доказом, оскільки вказані особи є близькими родичами відповідача та можуть бути безпосередньо заінтересовані у вирішенні спору на користь відповідача.

З огляду на встановлені обставини, судом вбачається, що покази свідків є опосередкованими, в деяких випадках покази суперечили один одному з позиції підтримки тієї чи іншої сторони у справі, у зв'язку з чим не можуть бути прийняті в якості підтверджуючих фактів спільного проживання сторін в період часу 2010-2011 років, ведення останніми спільного побуту та спільного господарства, наявності спільного бюджету, що б в свою чергу свідчило в сукупності про наявність сім'ї. При цьому, стороною позивача суду не було надано інших належних та достовірних доказів в підтвердження факту постійного проживання відповідача разом з позивачем в період часу 2010-2011 роки, а відповідачем по суті не заперечувалося того факту, що він зустрічався з позивачем, проте постійно не проживав, що також не може свідчити про наявність спільності побуту та господарства.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2010 року.

Щодо заявлених позовних вимог про здійснення поділу квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності за кожним на ? частку спірного майна, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, частина коштів на придбання спірної квартири була отримана в рахунок укладеного кредитного договору № 14/12-107/2011, при цьому в судовому засіданні сторонами не було спростовано факту того, що повернення кредитних коштів здійснювалося ними спільно, при цьому посилання сторони відповідача на те, що повернення коштів здійснювалося саме відповідачем, не підтверджується будь-якими належними доказами, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості встановлення правової природи грошових коштів, які сплачувались в рахунок кредиту.

При цьому, надані суду з боку відповідача розписки про отримання від ОСОБА_17 грошових коштів у розмірі 50 000 гривень, 55 000,00 гривень, 130 000,00 гривень не свідчать про отримання відповідачем даних коштів саме в рахунок погашення кредиту за кредитним договором № 14/12-107/2011.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК).

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 370 Цивільного кодексу України визначено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 02 листопада 2016 року, 04 березня 2011 року було проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 136).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилається на той факт, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами спільно.

Так, 15 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець ОСОБА_4 зобов'язався передати у власність покупця ОСОБА_2 квартиру під номером АДРЕСА_1, а покупець зобов'язався прийняти цю квартирі та сплатити за неї ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі (а.с. 206-207).

За умовами вказаного договору купівлі-продажу, сторонами було обумовлено, що продаж квартири вчинено за 620 000 гривень, при цьому відповідно до нотаріально-посвідченої заяви ОСОБА_4 від 15 лютого 2011 року, останнім було отримано від ОСОБА_2 гроші в сумі 620 000 гривень, як повний та остаточний розрахунок за договором купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_1 (а.с. 208).

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що частина грошових коштів в рахунок придбання спірної квартири були отримані ОСОБА_2 в якості кредитування.

Так, 15 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 14/12-107/2011 («кредит на купівлю житлової нерухомості»), за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 320 000 гривень зі строком користування кредитом з 15 лютого 2011 року по 12 лютого 2021 року та зі сплатою 15,9 процентів річних за строковою заборгованістю (а.с. 189-192).

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 15 лютого 2011 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, предметом якого виступала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 195-200).

В той же час, у суду відсутні підстави вважати, що сторони у період укладення кредитного договору, договору купівлі-продажу спірної квартири проживали спільно, враховуючи те, що судом не було встановлено факту спільності побуту та бюджету між сторонами в період часу з 2010 року по день реєстрації шлюбу, що в свою б чергу свідчило про те, що кошти на придбання спірної квартири були спільними коштами сторін, їх джерело походження були також спільними. Крім того, станом на день розгляду справи строк виконання за кредитним договором № 14/12-107/2011 («кредит на купівлю житлової нерухомості») не настав, у зв'язку з чим, враховуючи те, що кредитні зобов'язання перед банком має відповідач, сплачує кошт за кредитом наразі відповідача, а кредитні кошти використовувалися в рахунок сплати частини коштів для придбання спірної квартири, суд приходить до висновку про відсутність підстав здійснення поділу спірної квартири. Суд також не приймає в якості належного доказу надані стороною відповідача розписки від імені відповідача від 24 травня 2011 року, 17 січня 2012 року, 28 січня 2014 року, згідно яких ОСОБА_2 отримував грошові суми для погашення кредиту банку, оскільки вказані розписки не свідчать, що надані кошти спрямовувалися саме на погашення кредиту, отриманого в рахунок придбання спірної квартири.

Статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Аналізуючи наведені вище доводи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру», Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна.

Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, відшкодування судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 60, 63, 65, 68, 69, 70, 71, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 370 Цивільного кодексу України, п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 4, 10, 11, 57, 59-61, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру», Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: