Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДемяносова М.В.,
суддів:Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа − ОСОБА_8, про припинення права власності на частку у спільному майні, за касаційною скаргою ОСОБА_9, який діє від імені ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Житомирської області від 29 вересня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що їй, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 у таких частках: ОСОБА_6 − 7/18; ОСОБА_8 − 6/18, ОСОБА_7 − 5/18. Належні останній та позивачу частки складають квартиру № 1 спірного будинку, у якому вона зареєстрована та фактично проживає, при цьому підтримує квартиру в належному стані та сплачує комунальні послуги. Посилаючись на те, що з відповідачем склалися неприязні стосунки, в спірній квартирі остання не проживає, має інше житло, а рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 15 жовтня 2009 року частини спірного житлового будинку в натурі не виділено, просила суд припинити право власності ОСОБА_7 на частку у спільній власності; визнати за позивачем право власності на таку частку; в якості компенсації виплатити відповідачу кошти, які зберігаються на депозитному рахунку суду.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 липня 2015 року позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_7 на 5/18 ідеальної частки будинку АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 5/18 ідеальних часток будинку АДРЕСА_3.

Виплачено ОСОБА_7 грошову компенсацію у розмірі 77 180 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 29 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_9, який діє від імені ОСОБА_6, прбсить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЩІК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що сторони у справі є співвласниками будинку АДРЕСА_2, у таких частках: ОСОБА_6 − 7/18; ОСОБА_8 − 6/18, ОСОБА_7 − 5/18.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності − це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, іцо є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України.

Положеннями ст. ст. 364, 367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, яке є у спільній частковій власності, у натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Як убачається із матеріалів справи, зокрема зі змісту рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 15 жовтня 2009 року, враховуючи результати проведеної експертизи, суд дійшов висновку, що всі варіанти розподілу домоволодіння між власниками передбачали певне відхилення від визначених сторонам часток, при цьому зазначивши, що із урахуванням обставин справи та наявних у ній доказів, не є за можливе ухвалити рішення з приводу виділення часток в натурі. Клопотання про призначення додаткової експертизи сторонами не заявлялось. Таким чином, указаним рішенням відмовлено у виділі в натурі належних сторонам часток спірного будинковолодіння.

Крім того, ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2010 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 01 липня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 26 грудня 2011 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_7. до ОСОБА_6, третя особа − ОСОБА_8, про виділ частки будинку в натурі, оскільки рішенням цього ж суду від 15 жовтня 2009 року, яке набрало законної сили, вирішувався спір між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.

Вказані обставини мають преюдиційних характер, що узгоджується з приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, проте апеляційний суд не звернув на викладене уваги.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Апеляційний суд не звернув уваги на зазначені умови застосування ст. 365 ЦК України в їх сукупності.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та на порушення як наведених норм права, так і вимог ст. ст. 212−214 ЦПК України, не звернув уваги, зокрема, що спірний будинок не є єдиним житлом ОСОБА_7, оскільки їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 червня 1996 року належить квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9, який діє від імені ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 29 вересня 2015 року скасувати, а рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 липня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак