Справа № 214/118/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 лютого 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Горбуновій Л.С.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить: визнати недійсним договір дарування 2/4 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 16 жовтня 2004 року та зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухомого майна 21 жовтня 2004 року.

В обґрунтування позову навела наступне. Вона, позивач, зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Дану квартиру отримала на підставі ордеру №1739 від 08 червня 1997 року, де проживала разом зі своєю сім'єю. У 1997 році вирішили приватизувати дану квартиру та подали відповідні заяви до органу приватизації. Згідно свідоцтва про право власності на житло № у-109 від 3 лютого 1998 року квартира АДРЕСА_2, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6. 13 серпня 1998 року її син ОСОБА_6 помер. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 липня 2004 року вона, позивач, отримала у власність 1/4 частину вищевказаної квартири та стала власником 2/4 частини вказаної квартири. Є інвалідом 2 групи за станом здоров'я, після смерті сина стан її здоров'я значно погіршився. Тому вирішила заповісти свою частку квартири онуці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, для оформлення заповіту звернулася до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 У нотаріуса підписувала деякі документи відносно квартири. Так як є юридично необізнаною людиною, то вважала, що оформлює заповіт на внучку, тобто договір дарування нею укладений під впливом помилки. Оскільки на той час відповідач була неповнолітньою, то підпис на документах робила її мати ОСОБА_5 Як пізніше вона, позивач, з'ясувала, 16 жовтня 2004 року фактично оформила договір дарування належної їй частини квартири своєї онуці - ОСОБА_3 Право власності на 2/4 частини квартири було зареєстровано на ОСОБА_3 в Комунальному підприємстві «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 21 жовтня 2004 року. Останні декілька років стосунки з онукою погіршилися, часто виникали сварки, остання часто не ночувала дома, не займалася доглядом за квартирою та зовсім не сплачує комунальні платежі за свою частку квартири. Коли робила відповідачу зауваження, то остання починала ображати. Останнім часом онука почала погрожувати, що вона є власником всієї квартири та зовсім її вижене. Після чого вирішила скасувати заповіт на частку квартири, який раніше оформила на онуку. Для отримання консультації по даному питанню звернулась до Першого Криворізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. В центрі роз'яснили, що у нотаріуса вона фактично уклала договір дарування і з того часу вже не є власником частини квартири, що для відновлення своїх порушених прав повинна у судовому порядку скасувати договір дарування визнавши його недійсним. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Тому вважає, що строк позовної давності ще не сплинув. Частиною 1 статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 2 п.2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

У судовому засіданні позивач підтримала свій позов та підтвердила його зміст. Крім того, пояснила, що при укладенні договору відповідач обіцяла надавати їй, позивачу, догляд. Про обставини укладання договору розповідала ОСОБА_7

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов повністю.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання заяви не надала, від якої не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, у зв'язку з чим, на підставі ст. 224 ЦПК України, за згодою позивачки, судом проведено заочний розгляд справи.

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання заяви не надала.

Третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, подав заперечення, в яких зазначив, що на його думку позов є необґрунтованим.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показала, що знає позивача та відповідача з 2001 року, стосунки з ними нормальні. Якось дізналася, що позивач зробила довіреність, під час розмови про цю подію позивач вказала, що зробила такий вчинок, щоб ОСОБА_3 здійснювала піклування, що остання обіцяла піклуватися. Знає, що ОСОБА_3 про ОСОБА_1 не піклується, не відвідує останню. Вказана розмова була на вулиці, під час розповіді ОСОБА_1 плакала. Вважає, що ОСОБА_1 про подію розповідала правдиво, так як є віруючою людиною.

У судовому засіданні також безпосередньо досліджені наступні письмові докази: посвідчення, паспорт (а.с.5, 6), ордер (а.с.7), свідоцтво про право власності (а.с.8), свідоцтво про право на спадщину (а.с.9), договір дарування (а.с.10, 27), витяг про реєстрацію права власності (а.с.11), витяг про реєстрацію правочину (а.с.12), технічний паспорт та план (а.с.13-15), витяг (а.с.68-70), заява (а.с.95).

Суд, керуючись вимогами ст. 60 ЦПК України, згідно якої доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, відповідно до ст. 58 ЦПК України, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: посвідчення, паспорт (а.с.5, 6), так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про особу позивача.

Суд вважає належними доказами: ордер (а.с.7), свідоцтво про право власності (а.с.8), свідоцтво про право на спадщину (а.с.9), витяг про реєстрацію права власності (а.с.11), технічний паспорт та план (а.с.13-15), витяг (а.с.68-70), так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про правовий статус квартири та її технічні характеристики.

Суд вважає належними доказами: договір дарування (а.с.10, 27), витяг про реєстрацію правочину (а.с.12), так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про укладання договору.

Суд вважає належним доказом заяву (а.с.95), так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме намір позивача оскаржити договір.

Показання свідка ОСОБА_7, суд вважає належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме умови при яких позивач укладала договір.

Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази та показання свідка допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає достовірними доказами досліджені у судовому засіданні: посвідчення, паспорт (а.с.5, 6), ордер (а.с.7), свідоцтво про право власності (а.с.8), свідоцтво про право на спадщину (а.с.9), договір дарування (а.с.10, 27), витяг про реєстрацію права власності (а.с.11), витяг про реєстрацію правочину (а.с.12), технічний паспорт та план (а.с.13-15), витяг (а.с.68-70).

Показання свідка ОСОБА_7 про те, що позивач їй пояснювала, що укладала договір з метою отримання догляду від ОСОБА_3, суд вважає достовірними, так як у судовому засіданні не встановлено підстав, з яких би свідок надавала неправдиві показання.

Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України з точки зору достатності і взаємного звязку всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо, досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини.

Позивач, зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спірну квартиру позивач отримала на підставі ордеру №1739 від 08 червня 1997 року, де проживала разом зі своєю сім'єю.

У 1997 році вказана квартира була приватизована та згідно свідоцтва про право власності на житло № у-109 від 3 лютого 1998 року квартира АДРЕСА_3 належала на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

13 серпня 1998 року ОСОБА_6 помер.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 липня 2004 року позивач, отримала у власність 1/4 частину вищевказаної квартири, та стала власником 2/4 частини вказаної квартири.

Позивач є інвалідом 2 групи за станом здоров'я, після смерті сина стан її здоров'я значно погіршився.

З метою отримання від ОСОБА_3 в подальшому догляду за собою, 16 жовтня 2004 року позивач та відповідач уклали договір дарування належної позивачу 2/4 частин квартири АДРЕСА_4.

Взаємини між сторонами регулюються нормами ЦК України.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як вбачається з Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за І півріччя 2014 року, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру всупереч вимогам ст. 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до ч. 3 ст. 203 та ст. 229 зазначеного Кодексу.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України № 6-167цс16 від 21.12.2016 р., відповідно до статті 243 ЦК УРСР (чинної на час виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Оскільки головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що підлягав установленню судами є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору дарування та зясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Згідно зі статтею 243 ЦК УРСР договір дарування є безоплатним. Встановлення будь-якого взаємного обовязку обдарованого позбавляє дарування ознаки безоплатності, а отже, перетворює в будь-який інший оплатний договір.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1, укладаючи з відповідачем ОСОБА_3 договір дарування, не виявляла волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачеві ОСОБА_3 (обдаровуваному) майна у вигляді 2/4 частин квартири АДРЕСА_4, а укладала договір з умовою встановлення обовязку для обдарованої здійснювати за ОСОБА_1 догляд. Вказана обставина на переконання суду, позбавляє вказаний договір ознаки безоплатності, а отже, з урахуванням вищезазначеного, договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню, а тому суд вважає, що позивачка обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України звернулася за захистом своїх прав до суду.

Таким чином, вислухавши пояснення позивача та її представника, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позов належить задовольнити повністю.

На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 203, 215, 229, 717 ЦК України, ст. ст. 8, 10, 11, 88, 208, 212, 214, 215, 224 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування 2/4 частин квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 16 жовтня 2004 року за реєстровим № 14029.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов