УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Дьоміної О.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Головного управління міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення заборгованості по виплаті вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою Головного управління міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 3 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним вище позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути з відповідачів на її користь недоплачену вихідну допомогу при звільненні в сумі 10 932 грн 67 коп. та середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 7 листопада 2015 року по день ухвалення рішення суду.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтувала тим, що з 16 травня 2005 року вона була прийнята на роботу на посаду провідного спеціаліста Управління ГУ МВС України в м. Києві. 6 листопада 2015 року була звільнена з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників.

При звільненні з нею не було проведено повного розрахунку, що і призвело до її звернення до суду із вказаним позовом, поданим на підставі норм ст. ст. 116, 117 КЗпП України, з урахуванням вимог п. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 3 серпня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в розмірі 37 711 грн 67 коп.

У касаційній скарзі з ГУ МВС України в м. Києві просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 3 серпня 2016 року і ухвалити у справі нове судове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 6 листопада 2015 року позивач була звільнена з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників. В день звільнення з роботи позивачу не було виплачено заробітну плату за період з 3 листопада 2015 року по 6 листопада 2015 року і компенсацію за 39 днів невикористаної відпустки в сумі 8 838 грн 56 коп. та вихідну допомогу в сумі 15846 грн 24 коп. внаслідок відсутності грошових коштів.

1 грудня 2015 року позивачу було виплачено заробітну плату по день звільнення та компенсацію за 39 днів невикористаної відпустки в сумі 8 838 грн 56 коп., а 8 грудня 2015 року була виплачена вихідна допомога в розмірі середнього місячного заробітку в сумі 4 913 грн 57 коп. При цьому, позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ( категорія 2) відповідно до п. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», при звільнені за п. 1 ст. 40 КЗпП України мала бути виплачена допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, проте вказана допомога їй не була виплачена в повному обсязі. Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) від 9 грудня 2015 року середньоденна заробітна плата позивача становить 245 грн 68 коп.

Судом встановлено, що позивачу станом на 13 квітня 2016 року не в повному обсязі було сплачено вихідну допомогу при звільненні в сумі 10 932 грн 67 коп. Також суд встановив, що компенсація середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 26 779 грн 12 коп. (з розрахунку: період розрахунку - з 7 листопада 2015 року (вимога позивача) по 13 квітня 2016 року (дата ухвалення районним судом рішення у справі) = 109 дні; 245 грн 68 коп. (середньоденна заробітна плата позивача) * 109 дні (період затримки розрахунку) = 26 779 грн 12 коп.).

Встановивши такі обставини, районний суд, з висновками якого погодився і апеляційний суд, керуючись нормами ст. ст. 116, 117 КЗпП України, з урахуванням вимог п. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ухвалив судове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ГУ МВС України в м. Києві на користь позивача невиплаченої вихідної допомоги при звільненні та компенсації середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку з позивачем у справі. Позов до інших відповідачів суд визнав безпідставним з тих підстав, що вони не є належними відповідачами у справі.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди при розгляді справи: вийшли за межі позовних вимог та безпідставно стягнули компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку по момент ухвалення районним судом рішення у справі; безпідставно поклали обов'язок по сплаті невиплаченої вихідної допомоги позивачеві на ГУ МВС України в м. Києві, у той час, коли відповідні кошти у розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати мали бути сплачені органами соціального захисту населення; помилково встановили факт затримки у виплаті заробітної плати позивачеві за період з 7 листопада 2015 року по 7 грудня 2015 року, оскільки у день звільнення позивач була відсутня на роботі та їй вказані кошти було виплачено після пред'явлення відповідної вимоги, що передбачено ст. 116 КЗпП України; безпідставно не застосували принципу співрозмірності при стягненні компенсації за затримку проведення розрахунку, яка більша ніж вчасно невиплачена позивачеві сума.

Такі доводи касаційної скарги спростовуються наявними у справі матеріалами. Крім того такі доводи були предметом дослідження судами при розгляді справи, що вбачається із оспорюваних в касаційному порядку судових рішень. Зокрема: позивачем остаточно було збільшено розмір позовних вимог щодо стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку по момент ухвалення районним судом рішення у справіу судовому засіданні, що не суперечить ст. 31 ЦПК України; матеріали справи не містять належних доказі про відсутність позивача на роботі в день звільнення, що виключає правомірність дій відповідача та посилань заявника щодо виплати коштів позивачеві після пред'явлення відповідної вимоги; на аркушах справи 93-95 міститься роз'яснення Мінсоцполітики з посиланням на норми Закону щодо порядку виплати вихідної допомоги з урахуванням вимог п. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Інші посилання касаційної скарги є похідними.

Оскільки доводи касаційної скарги та наявні у матеріалах справи документи висновків судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позову не спростовують, то колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління міністерства внутрішніх справ України в м. Києві відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 3 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.О. Дьоміна

А.В.Маляренко

О.М. Ситнік