РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

15 травня 2017 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого-судді Мазурок О.В.

при секретарі Потаніній О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди. В позовній заяві позивач вказав, що з 1999 року займається підприємницькою діяльністю реалізує будматеріали з торгових точок в м. Хмельницькому. Дві з них знаходяться за адресами проспект Миру та Трудова-Вінницьке шосе. На торгову точку по проспекту Миру 20 серпня 2015 року був прийнятий продавцем згідно заяви та трудової угоди з повною матеріальною відповідальністю ОСОБА_3. До роботи він приступив 5 вересня, отримавши на початок роботи матеріали по Акту прийому-передачі. На торгову точку по Трудовій-Вінницьке шосе 26 серпня 2015 року був прийнятий продавцем згідно заяви та трудової угоди з повною матеріальною відповідальністю ОСОБА_2 за рекомендацією ОСОБА_3 До роботи він приступив 5 вересня, отримавши на початок роботи матеріали по Акту прийому-передачі.

ОСОБА_3, працюючи у нього продавцем, в період з 5 вересня по 1 грудня 2015 року та ОСОБА_2, працюючи продавцем в період з 5 вересня по 23 жовтня 2015 року, вступивши в попередню змову щодо маніпуляції ТМЦ, привласнили торгові виручки. ОСОБА_3 привласнив 38988, 50 грн., ОСОБА_2 16155 грн., чим вчинили злочин, передбачений ч. 3 ст. 191 ККУ. З цього приводу слідчим ХМВ відкрито провадження 0007391 від 22.12.2015 року. Крім того, ОСОБА_3 відбував покарання за скоєння злочину, передбаченого ст.185 ККУ. Після звільнення в складі організованої групи вчинив новий злочин, передбачений ч. 4 ст. 190 ККУ. Відповідна кримінальна справа №686/20256/15к від 26.04.2016 року розглядається Хмельницьким міськрайонним судом. Після вчинення цього злочину ОСОБА_3 влаштувався до нього продавцем та вчинив новий злочин відносно нього. ОСОБА_3 вчинив також шахрайські дії відносно кредитної спілки «Швидко гроші», умисно не повернувши їх кредит в сумі 2650 гривень.

Заздалегідь домовившись про спільне вчинення злочину, утворивши групу з двох осіб, шляхом відкритого доступу та маніпуляцій з матеріалами та готівкою, таємно, зловживаючи своїм становищем, привласнили торгову виручку, чим вчинили злочин, передбачений ст.191 ККУ.

Позивач також вказав, що направляв листи відповідачам з вимогою зявитись для звірки розрахунків, але останні проігнорували їх та не зявились. Вважає, що порушено його право, як підприємця, на володіння та користування готівковими обіговими коштами під час здійснення підприємницької діяльності, так як відповідачі привласнили ці кошти.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦКУ шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана відповідачами, складається з прямих матеріальних збитків, завданих ОСОБА_3 в сумі 38988, 50 грн. та ОСОБА_2 в сумі 16155 грн.

29.03.2017 року позивач направив до суду заяву про збільшення позовних вимог у звязку із інфляцією та викликом відповідачів шляхом подачі оголошення у газету «Подільські вісті», а також витратами, повязаними з отриманням довідки №14.2 -10/317 від 13.03.2017 року, що видана Головним управлінням статистики у Хмельницькій області. У заяві позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_3 45343 грн. 62 коп., з ОСОБА_2 19052 грн. 78 коп., загальна ціна позову 64396 грн. 40 коп. Відшкодування судового збору просив покласти на ОСОБА_2 (644 грн.).

Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не зявились, про час та місце слухання справи повідомлялись. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, свідчення свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав:

статтею 1 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що працівник це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.

У статті 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України -трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зі сторони позивача не надано до суду належних та допустимих доказів тому, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у трудових відносинах з

ФОП ОСОБА_1, що їм виплачувалася заробітна плата.

Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За трудовим законодавством субєктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обовязків, покладених на нього трудовими договором.

Згідно зі ст. 135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до типового договору, форма якого затверджена постановою від 28 грудня 1977 р. № 447/24, договір обовязково повинен містити в собі: назву підприємства, посаду, прізвище, ім'я, по батькові особи, що укладає договір від імені підприємства, прізвище, ім'я, по батькові, посаду працівника, що укладає договір, роботи, виконувані цим співробітником, що дають право на укладення такого договору, перелік обов'язків сторін, строк дії договору та порядок відшкодування завданої працівником шкоди.

Крім того Пленум Верховного Суду України в постанові № 14 від 29.12.1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив наступне: у разі встановлення судом, що відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП укладається договір про повну матеріальну відповідальність, на такого працівника може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність.

Зі сторони позивача не надано до суду належних та допустимих доказів тому, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладали з ФОП ОСОБА_1 договір про повну матеріальну відповідальність, а також, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримували він ОСОБА_1 заробітну плату.

Крім того, у чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.

За трудовим законодавством субєктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обовязків, покладених на нього трудовими договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦКУ шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

До суду не надано доказів тому, що відповідачі заподіяли позивачу шкоду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 19052 гривні 78 копійок боргу, з яких 16155 гривень матеріальної шкоди та 2633 гривні 26 копійок інфляції та позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 45343 гривні 62 копійки боргу, з яких 38988 гривень 50 копійок матеріальної шкоди та 6355 гривень 12 копійок інфляції слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст.ст.3, 21,24, 130, 135-1 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», ст. 1166 ЦК України, ст.ст. 10,11, 60, 212-214 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: