Справа № 346/5008/16-ц
Провадження № 22-ц/779/764/2017
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д., Матківського Р.Й.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представників: Банку ОСОБА_2;

відповідачів ОСОБА_3та ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства ПроКредит Банк до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення кредитної заборгованості, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариство «Про кредит банк» ОСОБА_8 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 07 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ПАТ ПроКредит Банк звернулось в суд з указаним позовом і зазначало, що 21 червня 2007 року між АТ ПроКредит Банк та ОСОБА_6 було укладено Рамкову угоду № 1214 згідно умов якої банк здійснив кредитування ОСОБА_6 на підставі кредитних договорів. Між АТ ПроКредит Банк та ОСОБА_6 укладено Договорів про надання траншу № 13.5191/1214 від 21 червня 2007 року та №13.5191/1214-2 від 18 липня 2007 року на загальну суму 56 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних на строк 72 місяці. 21 червня 2007 року в забезпечення виконання зобовязань відповідача за кредитним договором між ОСОБА_7 та АТ ПроКредит Банк було укладено договір поруки № 1214-ДП1. Проте відповідач не виконав зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 1 731 478,86 грн., а саме: 18 440,03 дол. США заборгованість за кредитом, 2 882,51 дол. США заборгованість по процентам, 3037,7 дол. США проценти за неправомірне користування кредитом, 1 119 668 грн. пеня. У звязку з виникненням даної заборгованості АТ ПроКредит Банк звернувся до ОСОБА_7 з вимогою про виконання зобовязань ОСОБА_6 відповідно до умов договору поруки. Поручителю були направлені вимоги, однак вони не були виконані і погашення на підставі договору поруки не відбулося. Посилаючись на те, що договором поруки не передбачено спеціальних умов відповідальності поручителя, а отже ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідають перед АТ ПроКредит Банк як солідарні боржники, просить стягнути на користь банку ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з кожного заборгованість за договором про надання траншу № 13.5191/FW302.302 від 18.07.2007 р. в сумі 1 223 621,72 грн з яких: 463123,95 грн. капітал; 72394,65 грн проценти; 76292,26 грн проценти за неправомірне користування кредитом; 611810. 83 грн пеня та стягнути з відповідачів судовий збір в сумі 18 354,34 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 в користь Публічного акціонерного товариства ПроКредит Банк заборгованість за договором про надання траншу № 13.5191/FW302.302 від 18 липня 2007 року в сумі 611 810 (шістсот одинадцять тисяч вісімсот десять) грн. 86 коп. та 18 354,34 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представника Публічного акціонерного товариство «Про кредит банк» ОСОБА_8 ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд допустив порушення норм матеріального і процесуального права, тому ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд помилково не взяв до уваги, що 12 квітня 2016 року банк направив відповідачам вимоги про повне погашення кредиту та виконання зобовязання, а з позовом до суду звернувся 21 вересня 2016 року, тобто без пропуску встановленого ч. 4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку і вважає повимилковим висновок суду першої інстанції, що кінцевий строк виконання основного зобовязання настав 21 червня 2013 року. Крім того, в договірних відносинах з банком ОСОБА_6 виступав як фізична особа, а тому підлягають до застосуванню умови кредитних договорів про стягнення пені в розмірі 0,5% від суми прострочення зобовязання за кожен день прострочення згідно таблиці №4 розрахунку заборгованості від 16 серпня 2016 року та підлягає задоволенню позов у повному обсязі.

У судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариство «Про кредит банк» ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.

Представник відповідачів ОСОБА_5 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що 21 червня 2007 року між АТ ПроКредит Банк та ОСОБА_6 було укладено Рамкову угоду № 1214 згідно умов якої банк здійснив кредитування ОСОБА_6 на підставі кредитних договорів про надання траншу № 13.5191/1214 від 21 червня 2007 року та №13.5191/1214-2 від 18 липня 2007 року на загальну в суму 56 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних на строк 72 місяці. Однак позичальник належно не виконує умови кредитного договору, останнє погашення кредиту ОСОБА_6 відбулося 23.05.2014 року, а позов предявлено у серпні 2016 р., тобто після 6-ти місячного строку. Тому відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припинена. Таким чином, суд прийшов висновку, що необхідно стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства ПроКредит Банк заборгованість за договором про надання траншу № 13.5191/FW302.302 від 18 липня 2007 року в сумі 611 810 грн. 86 коп. та 18 354,34 грн. судового збору.

З висновком суду повністю погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом установлено, що 21 червня 2007 року між ЗАТ ПроКредит Банк та ОСОБА_6 було укладено Рамкову угоду № 1214 згідно умов якої банк здійснив кредитування ОСОБА_6 на підставі укладених Договорів про надання траншу № 13.5191/1214 від 21 червня 2007 року та №13.5191/1214-2 від 18 липня 2007 року на загальну суму у розмірі 56 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних на строк 72 місяці.

Зазначених обставин сторони не заперечують і підтверджуються копією Рамкової угоди № 1214 та копіями укладених Договорів про надання траншу № 13.5191/1214 від 21 червня 2007 року та №13.5191/1214-2 від 18 липня 2007 року в сумі 56 000 дол. США (а.с.7-22).

В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_6 за вказаними договорами траншу, 18 липня 2007 року між ОСОБА_7 та АТ ПроКредит Банк було укладено договір поруки № 1214-ДП, згідно якого поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором по зобовязаннях позичальника.

Відповідно п.4.1. договору поруки, сторони дійшли згоди, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання та припиняє свою дію з моменту припинення забезпеченого ним зобовязання.

Згідно Договору №1 про внесення змін до Договорів про надання траншу № 13.5191/1214 від 21 червня 2007 року та №13.5191/1214-2 від 18 липня 2007 року від 19 квітня 2013 року укладеного між ПАТ ПроКредит Банк та ОСОБА_6 строк виконання зазначений договорів збільшено до 108 (сто вісім) місяців.

Відповідно п.3.1 Договорів про надання траншу № 13.5191/1214 від 21 червня 2007 року та №13.5191/1214-2 від 18 липня 2007 року в загальній сумі 56 000 дол. США та Графіку повернення основної суми кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно.

ОСОБА_4 порушив умови кредитних договорів та вимог законодавства, не забезпечив своєчасне погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого, згідно розрахунків позивача, за період з 19 липня 2007 року по 16 серпня 2016 року виникла заборгованість в сумі 1731478,86 грн з яких: 463123,95 грн. капітал; 72394,65 грн проценти; 76292,26 грн проценти за неправомірне користування кредитом; 1119668 грн пеня ( ас.12).

Згідно ч.1 ст.11, ч.1 ст.303 ЦПК Укравїни суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Разом з тим, позивач просить стягнути на користь банку із ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з кожного заборгованість за договором про надання траншу № 13.5191/FW302.302 від 18.07.2007 р. в сумі 1 223 621,72 грн з яких: 463123,95 грн. капітал; 72394,65 грн проценти; 76292,26 грн проценти за неправомірне користування кредитом; 611810. 83 грн пеня та стягнути з відповідачів судовий збір в сумі 18 354,34 грн (а.с.5).

У звязку з цим, колегія суддів вважає, що предметом спору між сторонами є заборгованість за договорами траншу у розмірі 1 223 621,72 грн.

Відповідно клопотання представника ОСОБА_6 від 13 січня 2017 року відповідач визнає перед банком заборгованість за договором про надання траншу № 13.5191/FW302.302 від 18.07.2007 р. в сумі 611810. 83 грн з яких: 463123,95 грн. капітал; 72394,65 грн проценти; 76292,26 грн проценти за неправомірне користування кредитом.

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Отже, зазначена заборгованість доказуванню не підлягає.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач нарахував пеню за несвоєчасну сплату заборгованості по капіталу та процентів з розрахунку 0,5 % від простроченої суми за кожний день прострочення згідно з пунктом 3,6 договору про надання траншу №13.5191/1214-2 від 18 липня 2007 року за період з 19.07.2007 по 16.08.2016 роки у розмірі 1127047,63 грн (а.с.17,18). Однак просить стягнути пеню у розмірі 611810,86 грн.

Розмір заборгованості по пені ОСОБА_4 чи його представник не оспорюють.

Таким чином, відмовляючи позивачу у стягненні з ОСОБА_4 пеню у розмірі 611810,86 грн, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, та не звернув уваги, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, поручитель ОСОБА_3 відповідно до договору поруки несе солідарну відповідальність за договорами траншу з огляду на таке.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Виконання сторонами зобов'язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов'язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установив суд, поручитель узяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 18 липня 2013 року, а банк звернувся в суд з позовом 21 вересні 2016 року, тобто після спливу шестимісячного строку встановленого ч.4 ст.559 ЦК України.

Крім цього, не заслуговують на увагу і підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги, що згідно Договору №1 про внесення змін до Договорів про надання траншу № 13.5191/1214 від 21 червня 2007 року та №13.5191/1214-2 від 18 липня 2007 року від 19 квітня 2013 року укладеного між ПАТ ПроКредит Банк та ОСОБА_6 строк виконання зазначених договорів збільшено до 108 (сто вісім) місяців, так як зазначений договір укладений без згоди поручителя.

За правилами п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить висновку, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення в частині відмови Публічному акціонерному товариству «Про кредит банк» у задоволенні позову до ОСОБА_6 про стягнення 611810, 86 пені за кредитним договором та стягнення 18354,34 грн судового збору з ухваленням нового про задоволення у цій частині позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 209,307, 309,313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариство «Про кредит банк» ОСОБА_8 задовольнити частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 07 березня 2017 року в частині відмови Публічному акціонерному товариству «Про кредит банк» у задоволенні позову до ОСОБА_6 про стягнення 611810, 86 пені за кредитним договором та стягнення 18354,34 грн судового збору скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 в користь Публічного акціонерного товариства ПроКредит Банк заборгованість по пені у розмірі 611810. 86 ( шістсот одинадцять тисяч вісімсот десять ) грн за договором про надання траншу № 13.5191/FW302.302 від 18 липня 2007 року та 18354 грн судового збору.

В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржен е в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Судді: В.Д. Фединяк

ОСОБА_9

ОСОБА_10