Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 332/2562/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Ретинська Ю.І.
Номер провадження 22-ц/778/294/17 Суддя-доповідач: Бабак А.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Бабак А.М.

Спас О.В.

Суддів Полякова О.З.

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментних платежів на утримання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментних платежів на утримання дитини.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що він є учнем Державного навчального закладу «Запорізьке вище індустріально-політехнічне училище» денної форми навчання та проживає окремо від батьків. Батько, працюючи на підприємстві, маючи регулярний заробіток, ухиляється від обов'язку утримувати його до досягнення ним 23 років.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь аліменти, пов'язані з його навчанням у розмірі ? частки усіх доходів щомісячно, починаючи з дати ухвалення рішення до досягнення ним 23-річного віку. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_4, який продовжує навчатися, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 01 серпня 2016 року до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення суду, вийшов за межі позовних вимог, стягнув аліменти не з дати ухвалення рішення суду, як просив позивач в позові, а з дати звернення позивача з позовом до суду. Крім того, при визначенні частки аліментів, суд не з'ясував дійсний розмір доходу позивача. Також судом не надано оцінки тому факту, що на утриманні відповідача знаходяться його дружина та мати, які хворіють та не враховано, що відповідно до вимог ст.ст. 199,200 СК України, обов'язок утримувати повнолітню дитину покладений на обох батьків. При цьому судом не перевірений дійсний дохід матері. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 - відповідач у справі та ОСОБА_5 (а.с. 2).

Відповідно до довідки Державного навчального закладу «Запорізьке вище індустріально-політехнічне училище» № 379 від 07 липня 2016 року ОСОБА_4 01 вересня 2014 року вступивдо цього навчального закладу і на даний час навчається на другому курсі денної форми навчання за фахом кухар, кондитер, термін закінчення навчального закладу 30 грудня 2017 року (а.с. 2).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 частково та стягуючи з відповідача аліменти на його навчання у розмірі 1/6 частки всіх видів доходів, суд виходячи із закріпленого законодавством принципу, про обов'язок батьків утримувати своїх дітей, та з'ясувавши фактичні обставини справи, що мають істотне значення, дійшов висновку про те, що батько дитини має можливість надавати матеріальну допомогу сину у зв'язку з його навчанням.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка зокрема передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст. 199, 200, 201 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Тобто, однією з умов для задоволення позову є можливість платника надавати матеріальну допомогу.

Статтею 200 СК України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги частково, суд врахував всі обставини, передбачені ст. 182 СК України для визначення розміру аліментів, зокрема стан, здоров'я та матеріальний стан як позивача так і відповідача, той факт, що відповідач є працездатним, отримує доходи, тому дійшов обґрунтованого висновку про те, що він має можливість надавати матеріальну допомогу у зв'язку з навчанням сина.

За цих обставин, наявні всі правові підстави для покладення на відповідача обов'язку сплати аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у визначеному судом розмірі, виходячи з засад розумності та виваженості.

Доводи апелянта про те, що суд стягнув аліменти не з моменту ухвалення рішення, як того просив позивач, а з моменту звернення з позовом до суду є безпідставними, оскільки, в силу вимог ч.1 ст.191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Стягнувши аліменти на користь дитини з моменту пред'явлення нею позову про стягнення аліментів, суд першої інстанції порушень закону не здійснив.

Інші доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач навчається на денному відділенні та отримує стипендію, а також, те, що на утриманні апелянта знаходиться дружина та непрацездатна мати, на лікування якої він витрачає кошти не заслуговують на увагу.

Зазначені доводи ОСОБА_3 були предметом дослідження у суді першої інстанції та в рішенні суду, у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України відображена оцінка належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Дослідивши належним чином зазначені докази, суд першої інстанції і дійшов висновку про часткове задоволення позову позивача ОСОБА_4

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували висновок суду першої інстанції та які б суд апеляційної інстанції міг би дослідити в порядку ч.2 ст. 303 ЦПК України, апелянтом не надано до суду апеляційної інстанції, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: