Справа № 374/139/16-ц Головуючий у І інстанції Потапенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/1452/17 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 45 28.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

28 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Приходько К.П.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 28 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Кагарлицький районний сектор УДМС України в Київській області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 13 червня 2012 року. Відповідач ОСОБА_2 в даній квартирі зареєстрований, але не проживає з 2013 року, спільного господарства не вів, за комунальні послуги не платив, його особистих речей в квартирі немає. Справжнє місце проживання відповідача позивачу невідоме.

Просила д визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватися спірною квартирою.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом та вказував, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_3 У квартирі зареєстровані він та ОСОБА_4 ОСОБА_3 неодноразово намагалась перешкодити йому проживати за місцем реєстрації. Посилаючись на законодавство України, вказував, що він має право на житло та не може бути безпідставно позбавлений права користування вказаною вище квартирою як колишній член сім'ї власника квартири.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 28 грудня 2016 року первісний позов задоволено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі просив його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_2 втратив право користування житлом у зв'язку із відчуженням цієї квартири його батьком, членом сім'ї якого він був, за договором дарування від 19 липня 2011 р. Діючий власник спірної кваритири - ОСОБА_3 не є членом сім'ї ОСОБА_2, оскільки ніколи спільно не проживали, не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов'язків. Крім того, судом установлено, що з 2013 року, відповідач у спірній квартирі не проживає та його доводи про порушення спадкових прав не входять до предмету доказування та останній не позбавлений права звернутись з таким позовом.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 13 червня 2012 року ОСОБА_3 є власницею квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.6). Право власності зареєстровано в КЗ КОР "Ржищівське БТІ" під № 14947495.

Згідно довідки Ржищівського будівельного коледжу КНУБА № 84 від 10 червня 2016 року, ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_1 та з нею зареєстровані: мати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.8).

Зі змісту акту обстеження житлового приміщення від 18 травня 2016 року, складеного депутатом Ржищівської міської ради Київської області Різниченком І.С. та затвердженого Ржищівським міським головою, вбачається, що ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, не проживає з 2013 року, його особистих речей у вказаній квартирі немає, у веденні домашнього господарства участі ніколи не приймав, комунальні послуги не сплачував. Про своє місце знаходження власникові квартири не повідомляв і теперішнє його місце проживання не відоме. (а.с. 9).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при вселенні іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року №6-158 цс14, яка згідно із ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 втратив право користування житлом у зв'язку із відчуженням квартири його батьком, членом сім'ї якого він був, за договором дарування від 19 липня 2011 року та задоволив позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод є взаємовиключними з вимогами первісного позову, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу скарги ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 28 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: