Справа № 203/3018/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2017 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

Головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Булеці А.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 26.08.1978 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Починаючи з 2007 року вони припинили спільне проживання та проживали окремо, але в силу обставин розірвання шлюбу не оформляли. Досить тривалий час вони не підтримували подружні відносини, проживали окремо та не мали спільного бюджету. Його особистий дохід з 2007 року по липень 2013 року склав 1497200 грн.. що в перерахунку по періодах одержання доходів складає еквівалент по курсу НБУ 230800 доларів США.: доходи від підприємницької діяльності 1221000 грн., пенсія 235400 грн., заробітна плата 40800 грн. За час припинення фактичних шлюбних відносин він за особисті кошти придбав квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 23.11.2009 року. Також відповідно до договору про спільну діяльність №3 від 0704.2009 року він отримав в якості долі квартиру АДРЕСА_2. Наприкінці 2013 року стосунки з відповідачкою стали теплішими та вони переглянувши погляди на взаємовідносини вирішили проживати разом. Але відповідачка не визнає, що набуте ним під час фактичного припинення шлюбних відносин майно, є його особистою власністю. З огляду на це, посилаючись в обґрунтування правових підстав та норми ст.57 Сімейного кодексу України, позивач просив суд визнати, що квартира АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_4 є його особистою приватною власністю.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що відповідачкою не заперечується факт окремого проживання сторін в період з 2007 року по липень 2013 року. Разом з тим, посилаючись на те, що в цей період сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, заперечував проти задоволення позову та визнання спірних квартир особистою приватною власністю позивача.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідачки, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.08.1978 року по теперішній час, що підтверджується відповідною копію свідоцтва про шлюб, виданого Райвідділом ЗАГС Черкаської області 26.08.1978 року (а.с.5).

Також матеріалами справи підтверджено, що 23.11.2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №2558 було посвідчено договір купівлі-продажу між ОСОБА_5, що виступав від імені ОСОБА_6, з одного боку (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), згідно якого останнім було придбано у приватну власність квартиру №6, загальною площею 71,1 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м, в будинку №11 по пр.Пушкіна в м.Дніпропетровську На теперішній час м.Дніпро).

Згідно п.4 вказаного договору продаж квартири здійснено за 186002 грн. (а.с.6,7,9-12).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 24.12.2009 року за ОСОБА_1 на підставі зазначеного вище договору купівлі-продажу від 24.12.2009 року, зареєстровано право приватної власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно звіту про оцінку СОД ТОВ «Меркурій Партнерс» від 21.07.2017 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на дату оцінки визначена в сумі 1530214 грн., що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 59017,14 доларів США (а.с.13-37).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №998177, виданого Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 30 серпня 2013 року, а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вбачається, що позивачу на праві приватної власності належить квартира №8 загальною площею 117,6 кв.м. житловою площею 100,2 кв.м, що розташована в будинку №3Г по вул.Жуковського в м.Дніпропетровську (на теперішній час м.Дніпро), ринкова вартість якої згідно звіту про оцінку СОД ТОВ «Меркурій Партнерс» від 21.07.2017 року, станом на дату оцінки становить 1377331 грн., що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 53120,77 доларів США (а.с.38,39,40-41,42-69).

Вказана квартира була набута позивачем у власність відповідно до договору про спільну діяльність №3 від 07.04.2009 року та виданого акту виділення та приймання-передачі долі учаснику спільної діяльності від 05.08.2013 року, згідно якого долею є майнове право на отримання у власність квартири відповідно до вкладу позивача в сумі 658655 грн. 26 коп. (а.с.44).

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державну реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, сформованих станом на 13.09.2017 року, вбачається, що спірні квартири під обтяженнями не перебувають (а.с.91,92).

Згідно ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України (в редакції, що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу від 24.12.2009 року та договору про спільну діяльність №3 від 07.04.2009 року) було встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч.6 ст.57 Сімейного кодексу України).

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю ч.7 ст.57 Сімейного кодексу України).

Згідно діючої редакції ст.57 Сімейного кодексу України частину 1 доповнено п.п.4,5 відповідно до яких особистою приватною власністю дружини, чоловіка є також житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України наведених у постанові від 16.12.2015 року по справі №6-2641цс15 та у постанові від 25.11.2015 року у справі №6-2333цс15, які в силу ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для судів, визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 Сімейного кодексу України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття тако-го майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

А відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізик-них чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався, що зазначені вище спірні квартири були придбані хоча і під час зареєстрованого шлюбу з відповідачкою, однак, в період, коли фактичні шлюбні відносини з останньою не підтримувались та спільне господарство не велось, а також були придбані за особисті кошти позивача.

Заперечуючи проти позову представник відповідачки вказані обставини не заперечував. Разом з тим, посилаючись на те, що квартири були придбані в період зареєстрованого шлюбу, вважав, що на них поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, з урахуванням наведених вище положень Сімейного кодексу України та правових висновків Верховного Суду України, суд враховує наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що спірні квартири були придбані позивачем у період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.

Разом з тим, стороною відповідача під час розгляду справи не заперечувалось, що на час набуття позивачем права власності на квартири, ними було припинено режим спільного проживання та у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України позивачкою не надано належних та допустимих доказів тому, що на момент їх придбання позивачем вони були повязані спільним побутом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, а також щодо її участі та розміру внесків на придбання спірного майна.

В той час, як з наданих позивачем до позовної заяви відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, звітів субєкта малого підприємства фізичної особи-платника єдиного внеску, довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вбачається, що позивач з січня 2007 року перебував на обліку та отримував пенсію за вислугу років, розмір якої за період з січня 2007 року по серпень 2013 року склав 242916 грн. 30 коп. (а.с.80-82); працював в ПрАТ «КХТМ» та його розмір заробітної плати за період з січня 2007 року по січень 2010 року склав 40803 грн. 59 коп. (а.с.70-71); розмір задекларованої виручки від здійснення підприємницької діяльності за 2007,2009,2010 роки склав 1221000 грн. (а.с.73-79).

Також суд враховує, що сторони проживають в іншому житлі будинку №20 по вул.Лешко-Попеля в м.Дніпрі.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази та встановлені фактичні обставини, суд вважає доведеним позивачем факт наявності в нього доходів, які б дозволяли йому придбати спірні квартири та за умови ненадання відповідачкою доказів протилежного, а також її участі у придбані спірного майна, наявності доходів, а також того, що вказані квартири були придбані та використовувались в інтересах сімї, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі.

В звязку з задоволенням позову, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат в порядку ст.88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача також слід стягнути сплачений останнім судовий збір в сумі 8000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.57,60 Сімейного кодексу України, ст.ст.3,10,11,27,31,58-60,61, 88,212-215,360-7 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю задовольнити повністю.

Визнати, що квартира №6 загальною площею 71,1 кв.м. житловою площею 30 кв.м, що розташована в будинку №11 по пр.Пушкіна в м.Дніпрі, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23 листопада 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №2558, є особистою приватною власністю ОСОБА_1.

Визнати, що квартира №8 загальною площею 117,6 кв.м. житловою площею 100,2 кв.м, що розташована в будинку №3Г по вул.Жуковського в м.Дніпрі, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №998177, виданого Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 30 серпня 2013 року, є особистою приватною власністю ОСОБА_1.

Стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 8000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ю.Казак