Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1144/16-ц

03 березня 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді: Мужика І.І.

секретаря: Дмитрук С.І.

з участю представника позивача:ОСОБА_1.

відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3

представників відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Надвірна справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7 міської ради Івано-Франківської області про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним та рішення ОСОБА_7 міської ради від 17.01.2014 року та від 20.12.2013 року незаконними,-

Встановив:

ОСОБА_6 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_7 міської ради Івано-Франківської області про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним та рішення ОСОБА_7 міської ради від 08.11.2012 року та від 20.12.2013 року незаконними.

В судовому засіданні представник позивача по справі ОСОБА_6-ОСОБА_1 позов підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, уточнивши позовні вимоги, яку просить задоволити.

Відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнали і просять в його задоволенні відмовити, оскільки він безпідставний.

Представник відповідача-Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області ОСОБА_5 позов визнав і не заперечує проти його задоволення.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, свідка, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. 60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог та зясувавши фактичні

обставини справи, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_6 підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню всіх обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі.

А відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.2 ЗК України земельні відносини-це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Субєктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в України є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (ч.2 ст.5 Конституції України).

Відповідно до ч.3 ст.140, ч.1 ст.144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обовязковими до виконання на відповідній території.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.2 ст.59 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно ст.ст. 125, 126, 158 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Виключно судами вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян, а у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Чинний Земельний кодекс України встановлює підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування(ч.2 ст.116). Однак, громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Земельний Кодекс України, чинний на момент виникнення спірних правовідносин закріпив право приватної власності громадян на землю.

Отже, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

В судовому засіданні встановлено, що позивач по справі-Дзюбакевич У.М. є власником земельної ділянки площею 0,0556 га по вул. Мельничука, 10 у м. Надвірна Івано-Франківської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:001:0220. Підставою набуття права власності на вказану земельну ділянку є договір дарування земельної ділянки та домоволодіння укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6-позивачем по справі, який 03.04.2009 року посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 районного нотаріального округу ОСОБА_9 і зареєстрований в реєстрі за №6619(ас.4-5).

Вказана земельна ділянка виходить на вулицю 400-років Надвірної, про що зазначено у державному акті про право власності на землю. Тобто заїзд та прохід до належної позивачу по справі ОСОБА_6 земельної ділянки здійснюється з вулиці 400-років Надвірної в м. Надвірна Івано-Франківської області.

Наприкінці липня місяця 2015 року. відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перекрили позивачу проїзд по вулиці 400-років Надвірної шляхом встановлення огорожі, чим унеможливили проїзд та прохід до належної їй земельної ділянки.

У серпні місяці 2015 оку позивачу по справі стало відомо про те, що відповідачі по справі-Гуцуляк В.І. та ОСОБА_3І приватизували земельну ділянку площею 0,0722 га на вулиці 400-років Надвірної, 74 у м. Надвірна Івано-Франківської області, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку(земельно-кадастровий №:06:001:0486). До складу вказаної земельної ділянки і увійшла частина вулиці 400-років Надвірної, якою користувалася позивач, для заїзду та проходу до належної їй земельної ділянки.

Факт приватизації земельної ділянки відповідачами по справі підтверджується рішенням ОСОБА_7 міської ради №1591-37/2013 від 20.12.2013року «Про затвердження технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та надання земельних ділянок у спільну сумісну власність в м.Надвірна», а також свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №16285492 від 17.01.2014 року(ас.9-22).

На думку суду, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, земельну ділянку земельно-кадастровий №:06:001:0486 видане ОСОБА_2 ОСОБА_3 не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає скасуванню зважаючи на наступне.

Із технічної документації із землеустрою відповідачів по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачається, що згідно із кадастровим планом, одним із межівників є ОСОБА_8 Однак, ще 03.04.2009 року ОСОБА_8 подарувала(відчужила) позивачу по справі ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0556 га по вулиці Мельничука, 10, а тому не могла бути зазначена, як межівник та погоджувати за неї(позивача) межу.

В 2011 році позивачем було виготовлено державний акт про право власності на землю серії №ЯЛ № 464527 від 06.07.2011 року(ас.6-8).

Крім того, в земельно-кадастровій документації ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка виготовлялася у 2012-2013 роках зазначеним межівником ОСОБА_8 ніколи не погоджувалась межа земельних ділянок та не ставився підпис з приводу погодження межі. Підпис, який міститься у технічній документації не належить ОСОБА_8

Належна земельна ділянка позивача та земельна ділянка відповідачів-Гуцуляка В.І. та ОСОБА_3 ніколи не межували, оскільки були розділенні вулицею 400-років Надвірної, про що свідчить державний акт про право власності на землю позивача по справі ОСОБА_6, який в даний час є чинний.

Слід також зауважити, що згідно технічної документації відповідачів, а саме з кадастрового плану земельної ділянки вбачається, що невірно вказані межівники по літерах від Г до Д, де мав би бути ОСОБА_10, а при цьому зазначено-Головатюк І.І.

Внаслідок незаконної приватизації відповідачами по справі-Гуцуляком В.І. та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0722 га по вулиці 400-років Надвірної, 74 останні перекрили та захопили землі загального користування-вулиці 400-років Надвірної та позбавили позивача доступу до належної їй земельної ділянки.

Даний факт ствердив в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 міської ради Івано-Франківської області.

З даного приводу позивач зверталася до відповідача-Надвірнянської міської ради.

У листах від 25.09.2015 року та від 11.12.2015 року ОСОБА_7 міська рада повідомила позивача, що враховуючи позитивні висновки відділу Держземагенства у ОСОБА_7 районні № 04-5/0 від 23.08.2013 року, міського архітектора №81 від 26.12.2012 року, витягу з Державного земельного кадастру від 28.11.2013 року було прийнято рішення №1591-37/2013 від 20.12.2013 року «Про затвердження технічних документацій щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та надання земельних ділянок у спільну сумісну власність в м. Надвірна»(ас. 24-25).

Відповідно до п. 2 Постанови пленуму Верховного Суду України № 7 І 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", судам підсудні справи щодо визнання недійсними державних акт про право власності та право постійного користування земельними ділянками і спори пов'язані із земельними правовідносинами розглядаються в позовному провадженні.

Статтею 78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а такс інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Стаття 155 Земельного Кодексу України, зазначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування земельні ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У відповідності до ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу (ст.12 Земельного кодексу України).

Стаття 126 Земельного кодексу України (у редакції Закону України від 07.07.2011 року № 3613-УІ) встановила, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Положенням ст.9, ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІУ передбачено, що з 01.01.2013 року право власності на земельну ділянку, при її формуванні, посвідчується на загальних засадах посвідчення права власності на об'єкти нерухомого майна, тобто свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

До 01.01.2013 року, документ, який підтверджував право приватної власності на землю був державний акт.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав ( ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІУ).

Згідно з підпунктом 34 пункту 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання регулювання земельних відносин.

Отже, вирішення питань щодо надання у власність земельних ділянок належить до виключної компетенції територіальної громади в особі місцевих рад.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України (справа 6-57цс13 від 19.06.2013 року) державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України від 25.06.2014 року(справа № 6-67 цс 14), державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, а тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано і дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 116,118 ЗК України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законами України ( ст. 19 Конституції України).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Свідок ОСОБА_11 ствердила факт приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по вулиці 400-років Надвірної згідно технічної документації, однак з порушеннями.

Покликання представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 про те, що їх земельна ділянка була приватизована на підставі матеріалів інвентаризації земель м. Надвірна проведених в 1993 році не заслуговують на увагу, оскільки приватизація земельної ділянки позивача по справі ОСОБА_6 проводилася у 2011 році у відповідності з чинним земельним законодавством, а її державний акт є первинним та на даний час є дійсним.

Даний факт не заперечили сторони по справі.

Так, частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої - дев'ятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення індивідуального, дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Пред'являючи позов, позивач по справі ОСОБА_6 ставила питання про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно(державного акту на право власності на земельну ділянку), видані на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки його було видано з порушенням вимог чинного земельного законодавства України.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких є припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статті 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глави 27, 33, 34 ЦК України, ст.15 ЦПК України, ст.12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-33цс13 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6-ОСОБА_1 категорично ствердив, що його довірителька жодного погодження пропонованих меж земельної ділянки, яка виділялися ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вона не підписувала.

У звязку з цим, суд вважає, що державний акт на земельну ділянку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виданий з порушенням порядку приватизації земельних ділянок, що перебувають у спільній сумісній власності (ст.89 ЗК України).

Згідно вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»(ст. 59 п.10) в разі визнання актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України, останні визнаються незаконними в судовому порядку та скасовуються.

А тому суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

У відповідності із ст.88 ЦПК України з відповідачів в користь позивача слід стягнути судові витрати: за надання правової допомоги та сплати судового збору по справі.

На підставі ст. 158 ЗК України, керуючись ст.ст.88, 218 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Позов ОСОБА_6 - частково задоволити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності №16285492 від 17.01.2014 року видане реєстраційною службою ОСОБА_7 РУЮ Івано-Франківської області на нерухоме майно-земельну ділянку, що розташована по вулиці 400 років Надвірної, 74 в м. Надвірна Івано-Франківської області, кадастровий номер: :06:001:0486, розміром 0,0722 га ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати незаконним рішення ОСОБА_7 міської ради Івано-Франківської області від 08.11.2012 року №1113-26/2012 в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту м. Надвірна, згідно додатку 1, а саме п.10, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, яка розташована по вулиці 400 років Надвірної, 74 в м. Надвірна Івано-Франківської області площею 0,0722 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд.

Визнати незаконним рішення ОСОБА_7 міської ради Івано-Франківської області від 20.12.2013 року №1591-37/2013 в частині затвердження технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та передання у спільну сумісну власність громадянам земельні ділянки в м. Надвірна для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, згідно додатку 1, а саме п.1, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку за адресою: Івано-Франківська область м. Надвірна вулиця 400 років Надвірної, 74, кадастровий номер: :06:001:0486, площею 0,0722 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд.

Стягнути в користь ОСОБА_6 з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 міської ради по 1000 грн. 80 коп. судових витрат з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд.

Суддя Мужик І.І.

Повний текст рішення виготовлено 07.03.2017 року.