АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Грегуль О.В.
№22-ц/796/2084/2017 Доповідач - Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права на проживання та користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування та розпорядження нерухомим майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання,-

В С Т А Н О В И Л А

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права на проживання та користування квартирою.

У мотивування вимог посилався на те, що з 20.10.1995 року він перебуває у шлюбі з ОСОБА_2

У 2006 році він за згодою всіх мешканців був вселений як член сім'ї у квартиру АДРЕСА_1.

На час його вселення квартира належала на праві спільної власності його дружині ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Починаючи з травня місяця 2015 року відповідачі почали створювати йому перешкоди у користуванні квартирою, а саме: встановлювати замки у дверях кімнат, ховати побутову техніку, миючі та пральні засоби, продукти харчування, одяг, документи тощо.

З урахуванням наведеного просив суд визнати за ним право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1, стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

Під час розгляду справи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування та розпорядження нерухомим майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання і з урахуванням уточнених позовних вимог просили усунути перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_7 у зазначеній квартирі.

У мотивування вимог посилалися на те, що 03.02.1999 року квартира АДРЕСА_1 була приватизована, про що видано Свідоцтво про право власності на житло Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради згідно розпорядження №980 від 03.02.1999 року. Співвласниками квартири у рівних долях по 1/4 кожному стали: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5., ОСОБА_2

01.09.2015 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. та зареєстрованим в реєстрі за номером 1018.

Відповідач ОСОБА_7 був зареєстрований у спірній квартирі 09.06.2006 року в період перебування в шлюбі з ОСОБА_2, а після розірвання шлюбу ОСОБА_7 добровільно покинув квартиру та вивіз всі свої особисті речі.

У квартирі він не проживає з грудня 2015 року, але знаходиться на реєстраційному обліку у вказаній квартирі, що створює перешкоду власникам для певних дій цивільно-правового характеру.

Вони неодноразово звертались до відповідача з проханням та вимогою знятись із реєстраційного обліку, але він не бажає діяти в зазначений спосіб, чим порушує права та законні інтереси власників помешкання.

Відповідач втратив право на проживання та користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1, оскільки змінилися обставини, які були підставою для його реєстрації.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано за ОСОБА_7 право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 81 грн 20 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 81 грн 20 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 81 грн 20 коп. судового збору.

Понесені ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 судові витрати по справі покладено на ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити.

Зазначає, що ОСОБА_7 після розірвання шлюбу зі своєю дружиною ОСОБА_2 в грудні 2015 року добровільно покинув квартиру АДРЕСА_1, забрав свої речі і проживає в іншому місті, про яке нікому не повідомляє.

Суд у рішенні посилається на вимоги ст. 156 ЖК УРСР, однак ОСОБА_7 не проживає в квартирі власників протягом одного року і його ніхто не виселяв, він сам покинув квартиру за власним бажанням.

ОСОБА_7 ніколи не був членом сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Він був членом родини ОСОБА_2, яка до вересня 2015 року була одним зі співвласників квартири, а з вересня 2015 року втратила таке право, подарувавши свою частку.

ОСОБА_7 втратив право можливості проживання в квартирі з моменту втрати свого членства в родині та добровільного виселення з квартири, він не бажає в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку і така його поведінка була підставою для звернення до суду з зустрічним позовом в порядку ст. 391 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволені зустрічного позову про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги не ґрунтуються на законі і не є доведеними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

18 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_7 та просив суд ухвалити рішення, яким задовольнити його позов про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Свої вимоги мотивував тим, що 1 вересня 2015 року відповідач ОСОБА_2 подарувала йому свою 1/4 частину квартири і відповідно мала виселитись з квартири разом з ОСОБА_7, який поселився в квартиру та був зареєстрований в квартирі у 2006 році після реєстрації їх шлюбу. Вважає, що ОСОБА_7 був зареєстрований на 1/4 частину квартири, яка належала ОСОБА_2, а інші співвласники дали згоду на його реєстрацію, як такі, що проживали та були зареєстровані в квартирі.

Зазначав, що неодноразово звертався до відповідачів про звільнення квартири, проте ОСОБА_7 постійно порушує нормальне співжиття, не вносить плату за комунальні послуги.

8 листопада 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали уточнену позовну заяву відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України та просили суд ухвалити рішення, яким задовольнити їх позов про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_7 у зазначеній квартирі.

Послалися на те, що відповідач ОСОБА_7 був зареєстрований в спірній квартирі 9 червня 2006 року в період перебування в шлюбі з ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу ОСОБА_7 добровільно покинув квартиру та вивіз всі свої особисті речі. У квартирі не проживає з грудні 2015 року.

Позивачі неодноразово звертались до нього з проханням та вимогою знятись з реєстраційного обліку, але він не бажає діяти у визначений ними спосіб, чим порушує права та законні інтереси власників квартири.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства за наявності відповідного позову.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

8 листопада 2016 року відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України суд прийняв до розгляду заяву про уточнення позовних вимог, в якій ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили суд ухвалити рішення, яким задовольнити їх позов про усунення перешкод у реалізації їх права володіння, користування, розпорядження спірною квартирою шляхом зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_7 у зазначеній квартирі. (т.2 а.с.81-82)

У судовому засіданні позов був підтриманий у такому вигляді.

У позовній заяві зазначено, що ОСОБА_7 в грудні 2015 року добровільно залишив спірну квартиру і вивіз свої речі. ( т. 2 а.с.82)

Разом з тим, у зустрічній позовній заяві, поданій 18 березня 2016 року, позивач ОСОБА_3 порушував питання про виселення ОСОБА_7 та своєї доньки ОСОБА_2 з спірної квартири і зазначав, що вони добровільно не звільняють квартиру, чим порушують його право. (т.1 а.с.223)

Отже, позивачі не порушували перед судом питання про позбавлення ОСОБА_7 права користування житловим приміщенням, як те передбачено законом, а тому суд підставно відмовив у задоволені зустрічного позову про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_7 у зазначеній квартирі.

Вирішуючи зустрічний позов, суд розглянув спір в межах заявлених вимог, що відповідає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, і колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 не порушує питання про скасування рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_7 про визнання за ним права на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 та ухвалення в цій частині іншого рішення.

У суді апеляційної інстанції пояснив, що в апеляційній скарзі зазначено про скасування рішення суду і цього на його думку достатньо, оскільки суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_7 з огляду на таке.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються статтями 156 ЖК УРСР, 405 ЦК України.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням

Згідно положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки власники житла не заявили позов про позбавлення ОСОБА_7 права користування житловим приміщенням, він має право користуватися житлом в силу закону і не потребує додатково рішення суду, оскільки вселення відбулося з урахуванням вимог ст. 156 ЖК та ст. 405 ЦК України за згоди всіх співвласників квартири, що не спростовується останніми.

При цьому, згідно ст. 405 ЦК України житлове приміщення, яке він має право займати, визначається його власником.

Отже, це право позивача не є безумовним, з огляду на те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи членом сім'ї якої вона є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року в справі №6-158 цс14.

Задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_7 права на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 закріплює його право користування житлом без урахування вимог статей 156 ЖК та ст. 405 ЦК України.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 не порушував питання про вселення в квартиру. Його доводи зводились до того, що починаючи з травня місяця 2015 року відповідачі почали створювати йому перешкоди у користуванні квартирою, а саме: встановлювати замки у дверях кімнат, ховати побутову техніку, миючі та пральні засоби, продукти харчування, одяг, документи тощо. Власники квартири також не порушували перед судом питання про позбавлення його права користування житлом.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права суперечить загальним засадам права власності.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині задоволених вимог ОСОБА_7 та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в їх задоволенні.

Відповідно частин 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи пропорційність задоволених вимог скарги, з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2., ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги по 267 грн 96 коп.

Керуючись статтями 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 12 грудня 2016 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_7 та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 267 грн 96 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 267 грн 96 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 267 грн 96 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 267 грн 96 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва