Справа № 520/1989/17
Провадження № 2/520/6700/17
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Куриленко О.М.,
за участю секретаря Баранової Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль» про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя,
Свої вимоги мотивує тим, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого народився син. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак він та його дружина не можуть дійти згоди щодо його розподілу. Більш того зазначає, що після розірвання шлюбу син залишився проживати з ним, а відповідачка ухиляється від його утримання.
Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від неї до суду не надходило.
Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» у судове засідання також не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, яка сповіщена про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що відповідач у судове засідання не зявилась, з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не зверталась у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Розглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.
Судом встановлено, що 11 листопада 1989 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Мойсеєва) ОСОБА_6, про що Палацом урочистих подій в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 2659.
24 червня 2002 року у сторін народився син, ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії І-ЖД № 399615, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси.
Подружні стосунки між сторонами не склались в результаті чого, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку .
Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.
Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.
Обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це обєкт матеріального світу, саме предмети якого є обєктом права власності.
Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.
Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.
Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.
Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму обєкта права спільної сумісної власності.
При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).
Вирішуючи справу по суті, суд враховує ту обставину, що після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_1 залишився мешкати син ОСОБА_4, що підтверджується власноручно написаною його заявою, в той час як відповідач допомоги на утримання сина не надає.
При поділі іншого майна подружжя суд бере до уваги ринкову вартість кожного майна та зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме: звіту про оцінку майна № АS00-170516-003 від 16.05.2017 року складеного ТОВ «ІНСТИТУТ НЕЗАЛЕЖНОЇ ЕКСПЕРТНОЇ ОЦІНКИ» ринкова вартість спірного житлового будинку становить 335 463, 51 гривень, та відповідно звіту про експертну грошовому оцінку земельної ділянки № АS00-170516-002 від 16.05.2017 року складеного ТОВ «ІНСТИТУТ НЕЗАЛЕЖНОЇ ЕКСПЕРТНОЇ ОЦІНКИ» ринкова вартість спірної земельної ділянки складає 98 872, 92 гривень. А згідно роздруківки з Інтернет сайту «АUTO RIA» станом на 16.05.2017 року вартість автомобілю марки Volkswagen Colf, 2008 року випуску коливається від 450 554 гривень до 479 880 гривень, а вартість автомобілю Schwarzmuller, 1999 року випуску становить приблизно 365 242 гривень.
Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.
Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.
Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов'язанням, що виникли в інтересах сім'ї.
Суд враховує те, що відповідач будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи у судове засідання не зявилась, доводів позивача не спростувала, свою позицію щодо поділу майна подружжя не висловила.
За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.
Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом
Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що частинами 1 та 2 статті 24 Закону України «Про Іпотеку» передбачено у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Що стосується позовних в частині стягнення аліментів суд зазначає наступне.
Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами 1,2 та 3 статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. . За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Як встановлено в судовому засіданні, малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 після розірвання шлюбу між сторонами залишився проживати разом з батьком ОСОБА_1.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини..
Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.1 ст.184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України (ч. 2 ст. 182 СК України).
Суд приймає до уваги той факт, що відповідач фізично здорова, інших дітей, непрацездатних батьків на утриманні не має, так як доказів їх існування суду не надала, а у звязку з чим повинна утримувати свою неповнолітню дитину.
При ухваленні рішення по справі суд керується ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» відповідно до якої вбачається, що у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років визначений у розмірі: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні, а дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень.
Суд враховує положення закону про те, що позивач як і відповідач також має обов`язок утримувати сина.
Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову
Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом
Отже, з урахування вищевказаного, суд вважає за необхідне стягувати з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 850 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі даної позовної заяви до досягнення дитиною повноліття.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позовну заяву в частині стягнення аліментів задовольнити частково, при цьому суд зауважує, що такий розмір стягуваних аліментів є розумним та не суперечитиме чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача та неповнолітньої дитини.
Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.
На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст.367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах оплати платежу за один місяць.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 293, 294 ЦПК України, ст. ст. 60, 62, 63, 67, 141, 180, 181, 182, 184,191,192 СК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль», про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя задовольнити частково.
Замінити іпотекодавця, ОСОБА_2, за Іпотечним договором № У-415 від 19.07.2007 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, на ОСОБА_1.
Визнати право приватної власності ОСОБА_2 на автомобіль марки Volkswagen Colf, державний номер ВН 5295СА, 2008 року випуску, та автомобіль Schwarzmuller, державний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску.
Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, аліменти на утримання їх малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 850 гривень, щомісяця починаючи з дня предявлення позову 16 лютого 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 24 червня 2020 року.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.
Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії даного заочного рішення.

Суддя Куриленко О. М.