АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-780/2011 Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/456/К/17 Приміч Г.І.
Категорія - 27 (I) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.,

за участі секретаря: Чубіної А.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2011 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики в обґрунтування якого зазначив, що 10.12.2004 року він позичив ОСОБА_4, яка є сестрою його дружини, 25 000 Євро, на підтвердження чого сторони уклали письмовий договір позики, факт отримання грошей відповідач засвідчила розпискою в присутності двох свідків.

Вказані кошти відповідач позичала з метою придбання квартири, строк повернення позики - за вимогою позикодавця, про що передбачено в договорі.

В квітні 2005 року відповідач придбала квартиру в АДРЕСА_1

На початку 2010 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, однак відповідач борг не повертає, що зумовило звернення позивача до суду із зазначеним вище позовом.

Уточнивши свої позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідачки - ОСОБА_4 борг за договором позики від 10.12.2004 року в розмірі 25 000 Євро, що на час винесення рішення еквівалентно 265 830, 00 грн., а також судовий збір - 1700 грн., та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи - 120,00 грн.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 265 830 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1700 грн. судового збору та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволення позовних вимог ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зауважує на тому, що договір позики є фіктивним та його, як колишнього чоловіка відповідачки, не було залучено до участі у розгляді справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача та його представника в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так судом першої інстанції встановлено, що 10 грудня 2004 року між сторонами по справі був укладений договір позики, за яким позивачем - ОСОБА_3 була надана відповідачу - ОСОБА_4 в борг грошова сума в розмірі 25 000, 00 Євро готівкою на купівлю квартири, ОСОБА_4 зобов'язалася повернути позику в строк - за вимогою позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи договором позики, розпискою від 10.12.2004 року (а.с. 20, 21).

Факт укладення договору позики та отримання відповідачем від позивача 25 000, 00 Євро, в ході судового розгляду не заперечувався відповідачем.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив із їх доведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до норм ст. ст. 11, 626 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положеннями ст. ст. 525, 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір позики (ст. 1046 ЦК України).

Нормою ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями ст. 1050 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

В свою чергу, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що факт підписання сторонами договору позики від 10.12.2004 року та надання в позику грошових коштів доведений, та визнаний відповідачем, остання свої зобов'язання за договорами позики перед позивачем не виконала, гроші не повернула, тому грошові кошти за договором позики необхідно стягнути за рішенням суду.

Крім того слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що договір позики є фіктивним та відсутні докази що саме за ці кошти була придбана квартира, що знаходиться у його спільній сумісній власності з ОСОБА_4, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки належних та допустимих доказів, відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, апелянтом суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Як убачається із матеріалів справи, доказів того, що договір позики, укладений 10 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є фіктивним, відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом безпідставно не було залучено його до участі у розгляді справи як колишнього чоловіка відповідачки не можуть бути підставою для скасування рішення суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Між тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у рази їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених, оспорюваних прав та вплив на правопорушника.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Реалізуючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа викладає в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст. 3, 11, 31 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.4 ЦПК є обов'язком суду.

Як убачається із матеріалів справи, оскаржуваним рішенням суду борг стягнуто лише з відповідача ОСОБА_4, питання щодо солідарного з ОСОБА_2 стягнення боргу не вирішувалось.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не порушує законні права та інтереси апелянта ОСОБА_2, оскільки зазначене рішення суду не створює для нього обов'язку щодо повернення позики, отриманої ОСОБА_4

Обраний апелянтом спосіб захисту його прав та інтересів не відповідає їх характеру, оскільки у випадку оспорювання договору позики, укладеного одним із подружжя, у тому числі з підстав його недійсності через відсутність згоди іншого подружжя на його укладення або удаваність правочину, захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та інтересів іншого подружжя можливий лише шляхом пред'явлення відповідного позову, за наслідками якого, у випадку його доведеності, відповідне рішення суду може бути підставою для перегляду ухваленого раніше рішення за нововиявленими обставинами.

За таких обставин підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення суду відсутні.

Зважаючи на викладене, колегія суду вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: