Єдиний унікальний номер 237/1774/16-ц Номер провадження 22-ц/775/109/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Санікової О.С., Канурної О.Д.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року у справі за позовом Селидівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області (№82) до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення із службового приміщення без надання іншого житла,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Мар?їнського районного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року позов Селидівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області (№82) до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення із службового приміщення без надання іншого житла - задоволено.

Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3. Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводами апеляційної скарги наведено, рішення суду першої інстанції є протиправним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом не врахований той факт, що спірна квартира куплена та передана для проживання відповідачу 4 грудня 2003 року, а визнана службовим житлом Селидівської виправної колонії №82 рішенням Курахівської міської ради Мар?їнського району Донецької області лише 24.03.2004 року.

Судом також не враховано, що відповідач ОСОБА_1 має вислугу років на день звільнення у календарному обчисленні 24 роки, 11 місяців і 22 дні, а в пільговому обчисленні - 30 років, 6 місяців і 28 днів.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував характер правовідносин та не надав належної оцінки всім доказам у справі.

Судом не взято до уваги, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, відповідач неодноразово надавав заяву про застосування позовної давності, що передбачено нормами ст. 267 ЦК України.

Вважає, що суд, не застосувавши норми ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права.

В судовому засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, просив скасувати рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду з доводами апеляційної скарги не погодився, просив скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить отримання нею телефонограми.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідача ОСОБА_2

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 та представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів цивільної справи, що наказом державного департаменту України з питань виконання покарань №180 о/с від 14.10.2003 року полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 призначено першим заступником начальника установи, а також заступником начальника установи з нагляду, безпеки, охорони та оперативної роботи Селидівської виправної колонії №82 з позачерговим правом на отримання житла відповідно до п. 49 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень» (а.с. 9).

Згідно з наказом в.о. начальника Селидівської ВК №82 від 04.12.2003 року №358 наказано купити квартиру в АДРЕСА_3 Вказану квартиру виділено 1-му заступнику начальника Селидівської виправної колонії № 82 підполковнику внутрішньої служби ОСОБА_1 (а.с. 11).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 4 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Мар?їнського нотаріального округу Донецької області Леоновим С. І. та зареєстрованого в реєстрі за №3141№63, ОСОБА_4 продав, а Селидівська виправна колонія №82 купила квартиру АДРЕСА_3, яка складається з чотирьох кімнат, загальною площею 70,4 кв.м, житловою площею 47,2 кв.м (а.с. 12-13).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Курахівської міської ради №80 від 24.03.2004 року приміщення АДРЕСА_3 визнано службовим житлом Селидівської виправної колонії №82 (а.с. 19).

Відповідно до наказу Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань від 10.04.2007 року №37 о/с ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил України за власним бажанням з 04.04.2007 року (а.с. 27).

З довідки без номеру та дати вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та кримінально-виконавчій системі на посадах середнього та старшого начальницького складу безперервно з 12.06.1990 року по 04.04.2007 рік (з них в Селидівській виправній колонії №82 з 14.10.2003 року по 04.04.2007 рік). Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає - 16 років 19 місяців 22 дні (з них в Селидівській виправній колонії №82 - 3 роки 5 місяців 20 днів) (а.с. 25).

З вимоги Селидівської виправної колонії №82 №12-1534 від 30 березня 2016 року про звільнення службового приміщення видно, що ОСОБА_1 зобов'язано виселитися з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 в термін до 30 квітня 2016 року (а.с. 23).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог.

Відповідно ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до статей 121, 122 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, органу управління кооперативної та громадської організації. Єдиною підставою для вселення у надане службове приміщення є спеціальний ордер, який видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.

Згідно зі статтею 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні питання про виселення зі службових жилих приміщень працівників, що розірвали трудові відносини з підприємствами, слід перевіряти чи включено у встановленому законом порядку жиле приміщення в число службових та чи віднесено особу, якій надається службове житло, до категорії працівників, яким можуть надаватися службові приміщення в зв'язку з характером трудових відносин.

Відповідно до статті 119 Житлового кодексу УРСР службові житлові приміщення можуть бути надані лише категоріям осіб, що визначені у відповідному Переліку, затвердженому постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37.

Судом встановлено, що квартиру АДРЕСА_3) визнано службовим житлом Селидівської виправної колонії №82 відповідно до рішення виконавчого комітету Курахівської міської ради №80 від 24.03.2004 року (а.с. 19).

Наказом в.о. начальника Селидівської ВК №82 від 04.12.2003 року №358, квартиру АДРЕСА_3, було виділено відповідачу ОСОБА_1, який відноситься до категорії працівників, яким можуть надаватися службові приміщення в зв'язку з характером трудових відносин, відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР затвердженою постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37.

Відповідно до наказу Управління Державного Департаменту України з питань

виконання покарань від 10.04.2007 року №37 о/с ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил України за власним бажанням з 04.04.2007 року (а.с. 27).

З довідки без номеру та дати вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та кримінально-виконавчій системі на посадах середнього та старшого начальницького складу безперервно з 12.06.1990 року по 04.04.2007 рік (з них в Селидівській виправній колонії №82 з 14.10.2003 року по 04.04.2007 рік). Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає - 16 років 19 місяців 22 дні (з них в Селидівській виправній колонії №82 - 3 роки 5 місяців 20 днів) (а.с. 25).

Отже, доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідно до статті 125 Житлового кодексу України відповідач ОСОБА_1 відноситься до категорії осіб, яких не може бути виселено з службових приміщень без надання іншого жилого приміщення тому, що він має стаж роботи більш ніж 10 років, є безпідставними.

Відповідно до статті 125 Житлового кодексу України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення.

ОСОБА_1 не можна віднести до вказаних категорій осіб, оскільки спірна службова квартира надавалась йому Селидівською виправною колонією №82, в яків він проходив службу протягом 3 років 5 місяців 20 днів, не є інвалідом та звільнений в запас за власним бажанням (а.с. 25, 28, 27).

Доводи апеляційної скарги стосовно незастосування строків позовної давності передбаченої ст. 267 ЦК України є необґрунтованими з наступних підстав.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Проте, в матеріалах цивільної справи відсутня належним чином оформлена заява відповідача ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності.

Посилання відповідача у судовому засіданні апеляційного суду на те, що у суді першої інстанції ним було усно заявлено клопотання про застосування строків позовної давності апеляційним судом відхиляється тому, що заява має бути подана письмово.

Крім того, з журналу судового засідання не вбачається, що в судовому засіданні відповідачами заявлялись будь-які клопотання, у тому числі і про застосування строку позовної давності. Зауважень на журнал судового засідання з цього приводу не принесено.

Довід апеляційної скарги щодо віднесення квартири до службового житла після отримання відповідачами права на проживання в неї, апеляційний суд відхиляє, оскільки визнання спірної квартири службовим житлом Селидівської виправної колонії №82 прийнято відповідно до рішення виконавчого комітету Курахівської міської ради №80 від 24.03.2004 року. Відповідачам про таке рішення було відомо не пізніше ніж з січня 2008 року (а.с. 46), і вони не оскаржили дій позивача з цього приводу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого рішення суду першої інстанції.

Отже, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: