Справа № 323/51/17
23.02.2017 м. Оріхів
Оріхівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді Мінаєва М.М,
секретаря - Тахтаул А.Л.,
позивача - ОСОБА_1,
третьої особи - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 і належить на праві власності їй та ОСОБА_2
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач зареєстрований у вказаному жилому приміщенні, яке належить позивачу та ОСОБА_2 Відповідач за вказаною адресою з 2012 року фактично не проживає, жилим приміщенням не користується, речей відповідача у квартирі немає. Наявність реєстрації відповідача в квартирі позивача перешкоджає позивачу здійснювати право користування та розпорядження своїм майном.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України про час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, заперечень проти позову не подав.
Відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, заслухавши пояснення учасників, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 є власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.
ОСОБА_1 володіє часткою зазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 03 лютого 1995 року, яка була приватизована нею та ОСОБА_4 в рівних частках згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». ОСОБА_2 володіє часткою зазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 січня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області, зареєстрованого в реєстрі за №23.
Відповідно до відомостей довідки виконкому Оріхівської міськради Запорізької області від 06 грудня 2016 року №1865 встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований онук ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.
У судовому засіданні встановлено, що у квартирі, належній позивачу ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_2 зареєстрований відповідач і залишається зареєстрованим за цією адресою на час розгляду справи, однак фактично не проживає і не користується цим житлом понад один рік, реєстрація відповідача за вказаною адресою порушує права позивача, як власника житлового будинку.
Права власності чи іншого майнового права на спірне житло відповідач не має.
Таким чином, із змісту позовних вимог випливає, що станом на час розгляду справи позивач не вважає відповідача членом своєї сімї, а наявності поважних причин відсутності відповідача за адресою проживання понад встановлені законом строки з матеріалів справи не вбачається.
Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України.
Так, відповідно до статті 41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.
Відповідно до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що належить позивачу.
Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст.317, 321, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 11, 169, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Повний текст рішення складений 27.02.2017 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_5