У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.02.2017 Справа №607/1061/16-ц

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25 жовтня 2016 року звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області зі скаргою в порядку ст. 383 ЦПК України на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції ОСОБА_2, пов'язані накладенням арешту на належне йому майно, які здійснені у виконавчому провадженні ВП № 52615791. Вимоги скарги обгрунтовані тим, що арешт на майно накладений у ході виконання виконавчого листа № 607/1061/16, виданого Тернопільським міськрайонним судом про стягнення зі ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 683736,81 гривень інфляційних втрат та 13589 гривень судового збору. Цей виконавчий лист виданий на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року, з яким заявник не згідний та оскаржив його у касаційному порядку. Разом з тим, у ході розгляду іншої цивільної справи № 607/710/15-ц про стягнення зі ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 грошових коштів судом було розглянуто заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову, ухвала за наслідками розгляду якої була предметом апеляційного оскарження, і Апеляційним судом Тернопільської області під час її розгляду було надано оцінку чотирьох належних ОСОБА_1 земельних ділянок, на які було накладено арешт у якості забезпечення позову, та визначено їх вартість у розмірі 4613906,26 гривень, що значно перевищує суму загальну стягнень за обома виконавчими листами № 607/710/15-ц та № 607/1061/16. Оскільки вартості земельних ділянок, які вже перебували під арештом, було достатньо для забезпечення виконання обох виконавчих проваджень, державний виконавець безпідставно наклав арешт у межах виконавчого провадження ВП 52615791 при виконанні виконавчого листа № 607/1061/16 та порушив вимоги ст. ст. 44, 54 Закону України «Про виконавче провадження». Крім цього, державний виконавець не направив ОСОБА_1 постанову про відкриття виконавчого провадження. З цих підстав заявник просив визнати неправомірною та скасувати постанову про арешт майна боржника від 10 жовтня 2016 року, визнати дії державного виконавця Кущака В.Б. щодо накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника неправомірними, зобовязати зняти накладений арешт, а також визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця, яка полягає у несвоєчасному направленні боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження.

Судом до участі у справі як заінтересовану особу залучено стягувача за виконавчим провадженням ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 ОСОБА_4 скаргу підтримав, з наведених у ній підстав, та просив її задовольнити. Пояснив, що державним виконавцем порушено вимоги ст. 44 та ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на момент вчинення зазначених виконавчих дій. В подальшому подав заяву про завершення розгляду скарги без його участі.

Державний виконавець Кущак В.Б. у судовому засіданні проти поданої скарги заперечив. Пояснив, що в ході здійснення виконавчого провадження у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, який був чинним на момент вчинення відповідних виконавчих дій, 10 жовтня 2016 року він направив боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження, яка ним отримана 18 жовтня 2016 року. Надання боржнику строку на добровільне виконання чинним Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено. Арешт на майно накладено відповідно до вимог ст. ст. 26, 56 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. А Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, статті 44, 54 якого регламентували порядок накладення арешту на майно, на момент відкриття виконавчого провадження вже втратив чинність, і тому його положення застосуванню не підлягали. Відтак, жодних вимог закону ним не порушено. Після оголошеної в розгляді справи перерви державний виконавець Кущак В.Б. у судове засідання не зявився.

Заінтересована особа стягувач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 пояснили, що жодних порушень вимог закону в діях державного виконавця не було,просили у задоволенні скарги відмовити. В подальшому ОСОБА_5 подав заяву про завершення розгляду скарги без їх участі.

Суд, дослідивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

10 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції з заявою про примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа 607/1061/16, виданого 10 жовтня 2016 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення зі ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 683736,81 гривень інфляційних втрат та 13589 гривень судового збору.

10 жовтня 2016 року державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52615791 з виконання вказаного виконавчого листа.

Зазначену постанову направлено сторонам виконавчого провадження і ОСОБА_1 її отримав 18 жовтня 2016 року, що підтверджується наявним у справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

10 жовтня 2016 року у ході здійснення зазначеного виконавчого провадження, з метою забезпечення реального виконання рішення, державним виконавцем Кущаком В.Б. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з врахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 1064208,39 гривень.

Перевіряючи відповідність дій державного виконавця вимогам закону, суд виходить з наступного.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон України «Про виконавче провадження»), відповідно до ч. 7 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» якого виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно ст. 26 цього Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення та в інших випадках, перелік яких наведено в зазначеній статті.

Згідно з ч. 5 цієї статті виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Оскільки 10 жовтня 2016 року від стягувача ОСОБА_3 до Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції надійшла заява про примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа 607/1061/16, постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 52615791 з виконання вказаного виконавчого листа винесена державним виконавцем відповідно до вимог цього закону.

Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

З заяви ОСОБА_3 від 10 жовтня 2016 року вбачається, що він просив внести арешт до реєстрів обтяжень, однак конкретного майна боржника в заяві не зазначено.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржник. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Як зазначалося, відповідно до постанови державного виконавця від 10 жовтня 2016 року накладено арешт на все рухоме та все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з врахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 1064208,39 гривень.

За таких обставин судом не встановлено порушень державним виконавцем вимог закону.

Доводи заявника про те, що вартості земельних ділянок, які вже перебували під арештом у ході здійснення виконавчого провадження за іншим виколнавчим листом (№ 607/710/15-ц), було достатньо для забезпечення виконання обох виконавчих проваджень, тому державний виконавець безпідставно наклав арешт у межах виконавчого провадження ВП 52615791 при виконанні виконавчого листа № 607/1061/16 та порушив вимоги ст. ст. 44, 54 Закону України «Про виконавче провадження»,суд вважає необгрунтованими.

Норми закону, який втратив чинність, не могли застосовуватись державним виконавцем у виконавчому провадженні, яке відкрите з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Щодо надання боржнику строку для добровільного виконання, то така можливість була передбачена статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, який втратив чинність.

Також безпідставними є доводи про несвоєчасне надіслання боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження.

Так, відповідно до вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як зазначалося, постанову про відкриття виконавчого провадження надіслано ОСОБА_1 10 жовтня 2016 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення, який ним отримано 18 жовтня 2016 року.

З огляду на викладене суд приходить до переконання про відсутність достатніх фактичних і правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 26, 28, 56 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, керуючись ст. ст. 210, 213, 386 389 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції ОСОБА_2, відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддяОСОБА_6