Справа № 750/5826/15-ц
Провадження № 2/750/241/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2017 року м.Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючого судді Литвиненко І.В.,

за участю секретаря Юрченко І. В.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним,

треті особи приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Реєстраційна служба Чернігівського міського управління юстиції, Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради,

встановив:

15.06.2015 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування від 02.11.2011 року, укладений між ОСОБА_1, за згодою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5, що посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області ОСОБА_6 недійсним з 02.11.2011 року та зобовязати ОСОБА_5 повернути у власність, ОСОБА_1 частину будинку, розташованого за адресою: вуп. Північна, 10-а в м. Чернігові - в кількості приміщень, які знаходяться на першому поверсі будинку, а саме: коридору, приміщення туалету і ванни, приміщення кухні і двух суміжних кімнат.

Позивачі вважають, що ними не пропущено строки позовної давності, оскільки про те, що ними не було укладено договір довічного утримання вони дізнались під час розгляду справи за їх позовом до відповідача про розірвання договору довічного утримання, і лише після витребування судом оспорюваного договору зясували, що насправді уклали договір дарування, в звязку з чим позов ОСОБА_1 був залишений без розгляду.Однак позивачі також подали до суду клопотання про поновлення строків звернення до суду з позовною заявою та просили поновити строк на предявлення позову, якщо суд прийде до висновку, що ними пропущений строк. При цьому, поважними причинами пропуску строку звернення до суду позивачі зазначили, що в день укладення договору 02.11.2011 року відповідач терміново запропонував поїхати до нотаріуса з яким він уже домовився, поспішаючи до нотаріуса позивач ОСОБА_1 не змогла знайти свої окуляри якими користувалась при читанні, тому друкований текст договору прочитати не мала можливості. Крім того, договір був надрукований українською мовою, з правовою термінологією, яку позивачі не розуміли, на день посвідчення договору знаходились у стані хвороби, тому самостійно не мали змоги ознайомитись з текстом договору. Підпис поставила в тій графі договору, на яку вказав відповідач з нотаріусом та після підписання договору нотаріус передав договір відповідачу, який на вимогу позивачів в 2015 році надати відмовився.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, у звязку із станом здоровя. Оскільки участь у справі бере її представник, суд вважає, за можливе розглянути справу без участі позивача.

Позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив задовольнити, оскільки зі змісту договору щодо надання йому права довічного користування дарунком він зрозумів, як укладення договору довічного утримання та вважає, що підписував заяву на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Представник позивачів підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, обґрунтувавши свої пояснення тим, що даний житловий будинок батьки хотіли йому подарувати ще з 2007 року, можливість укладання договору довічного утримання не не розглідалась, тому в 2007 році запропонували вернутися жити до їхнього будинку, а в 2011 році був укладений договір дарування. Відповідач обіцяв,що буде допомагати по мірі своєї можливості позивачам, бо вони є його батьками. З початку 2015 року на фоні конфлікту із сестрою зіпсувались відносини із батьками. З часу укладення договору дарування здійснено перепланування будинку та його добудова. Також зазначили, що позивачами пропущений строк звернення до суду та поважних причин пропуску не надано, в звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 просив у задоволенні позову відмовити та пояснив, що вказаний договір відповідав їхній волі, був ними прочитаний та підписаний особисто, під час посвідчення договору позивачі розуміли значення своїх дій та природу договору, ніяких сумнівів щодо їхньої помилки щодо обставин договору при його укладенні не виникало.

Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе розглянути справу без осіб, які не зявились в судове засідання.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.11.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_1 відмовлено.Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15.01.2016 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.11.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова

від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2016 року скасовані, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. В цій ухвалі зазначено, що при розгляді даного спору, суди першої та апеляційної інстанцій, не дотримавшись правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі за № 6-93цс16, та не врахувавши вік позивачів, стан їх здоровя, наявність невірного сприйняття фактичних обставин укладеного правочину та надавши перевагу поясненням свідків та відповідача, дійшли передчасного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та недоведеність позивачами неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, допитавши свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено, що з 04.08.1973 року позивачі перебувають у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5 та доньку ОСОБА_9, яка мешкає зі своєю сімєю в будинку, який був подарований їй позивачем ОСОБА_1 Відповідач ОСОБА_5 з 2007 року за проханням батьків переїхав до будинку позивачів за адресою: м. Чернігів, вул. Північна, 10а та з цього часу там проживає із своєю дружиною та неповнолітніми дітьми, а також із позивачами.

02.11.2011 року ОСОБА_1 уклала договір дарування із ОСОБА_5, відповідно до якого передала безоплатно ОСОБА_5 в дар житловий будинок літера «А-1» загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 37,0 кв.м. та надвірні будівлі навіс літера «В», які розташовані в м. Чернігові по вул. Північній, 10а (а.с. 104, 105т. 1). 02.11.2011 року ОСОБА_1 підписав заяву на укладення договору, відповідно до якої надає свою згоду на укладання своєю дружиною ОСОБА_1 договору дарування, за яким позивачі вирішили подарувати сину ОСОБА_18 житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по вул. Північній, 10а в м.Чернігові, який був набутий під час перебування в шлюбі ( а.с. 106 т. 1). Ця заява на укладання договору та договір дарування житлового будинку від 02.11.2011 року посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №№3892, 3893. Пунктом 6 договору дарування, встановлено, що обдарований зобовязується надати батьку ОСОБА_4 право довічного користування дарунком і не предявляти вимоги про його виселення.

За ОСОБА_5 зареєстроване право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по вул. Північній, 10 а в м.Чернігові на підставі договору дарування від 02.11.2011 року ( а.с. 107, 108 т.1).

Згідно технічного паспорту будинок по вул. Північній, 10а в м. Чернігові складається з коридору 1-1 площею 3,0 кв.м., кухні 1-2 площею 7, 4 кв.м., кімнати 1-3 площею 10,8 кв.м., кімнати 1-4 площею 6,8 кв.м., ванни 1-5 площею 3,0 кв.м., сіни 9-1 площею 9,1 кв.м., та другого поверху кімнати 1-6 площею 12, 2 кв.м., кімнати 1-7 площею 7,2 кв.м. та коридору ІІ площею 4,3 кв.м (а.с. 110-115 т. 1).

Відповідач пояснив, що після укладання договору дарування відповідачем ОСОБА_5 здійснено добудову приміщень житлового будинку №10а по вул. Північна в м. Чернігові, внаслідок якої площа будинку збільшилась з 63, 8 кв м до 180 кв м. Цей факт визнані позивачем та представником позивачів. Акту про прийняття в експлуатацію добудованого будинку суду не надано. Однак позивачі просили повернути собі у власність частину будинку 10а по вул.. Північній,10а у м. Чернігові в кількості приміщень, які знаходяться на першому поверсі будинку - коридор, кухню, туалет, ванну, дві суміжні кімнати.

Відповідно до п. 1.24 рішення 52 сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 28.08.2015 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою про передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам, поновлення договорів оренди громадянам, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва, будівництва індивідуальних гаражів та городництва» затверджено технічну документацію та передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) громадянину ОСОБА_5 по вул. Північній, 10а площею 0,0252 га (кадастровий номер :02:025:0092).

Згідно свідоцтва про право власності від 13.10.2015 року земельна ділянка по вул. Північній, 10а в м. Чернігові (кадастровий номер :02:025:0092) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0252 га належить на праві власності ОСОБА_5 (а.с. 98).

Як вбачається із виписок з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_1, остання є інвалідом 1 групи загального захворювання, яка встановлена 22.02.2011 року та знаходилася на лікуванні з 20.06.2011 року по 06.07.2011 року (а.с. 31). В подальшому перебувала в плановому порядку на стаціонарному лікуванні з 02.12.2011 року по 16.12.2011 року, з 03.04.2013 року по 19.04.2011 року, з 06.11.2013 року по 22.11.2013 року, з 17.11.2014 року по 28.11.2014 року, та виписувалась після проходження лікування, лише з незначним покращенням, або у задовільному стані, лікування вона проходила у звязку із ЦВХ, атеросклерозом судин головного мозку, симптоматичною артеріальною гіпертензію, наслідками ГПМК від (2010 року) в формім ДЕП ІІІ ступеню, з вираженим правобічним геміпарезом, вести було атактичними розладами, церебро-астенічним синдромом, когнітивним розладом, глибоким парезом право нижньої кінцівки, цукровим діабетом 2 типу, середньої важкості, гупермитропія, початкова катаракта, ангіопатія сітківок обох очей (а.с. 32-35).

Згідно із сигнальними листками, ОСОБА_1 викликалась швидка медична допомога 13.11.2014 року, 09.09.2014 року, 13.09.2014 року, 10.11.2014 року, 16.10.2014 року та 17.10.2014 року.

Позивач ОСОБА_4 з 2009 року мав третю групу інвалідності загального захворювання та з 24.04.2015 рокуйому встановлена 2 група інвалідності загального захворювання. Надані позивачем ОСОБА_1 виписки з медичної картки стаціонарного хворого підтверджують лікування останнього в період з 09.01.2014 року по 20.01.2014 року, з 14.102014 року по 20.10.2014 року з 20.10.2014 року по 03.11.2014 року, яке він проходив у звязку із ІХС, стенокардією напруги, , післяінфарктним та дифузним кардіосклерозомЮ, гіпертонічною хворобою ІІІст., політопною екстрасистолією (стан після стентування), гіпертонічною ангіопатією сітківко обох очей.

Відповідно до повідомлення Головного управління статистики у Чернігівській області від 21.02.2017 року, ОСОБА_1 працювала в Головному управлінні статистики у Чернігівській області з 19.03.1993 року по 26.03.2008 року на посадах бухгалтера ІІ категорії, бухгалтера І категорії відділу бухгалтерського обліку і звітності Чернігівського обласного управління статистики, на посаді спеціаліст І категорії-бухгалтер відділу бухгалтерського обліку та звітності Головного управління статистики у Чернігівській області. Суд вважає, що згідно із зазначеними посадовими обовязками в інформаційній довідці, позивач ОСОБА_1, як державний службовець, володіла державною мовою, а твердження про зворотнє позивача ОСОБА_1 та представника позивачів є неспроможним.

Свідок ОСОБА_11 повідомила суду про те, що ОСОБА_1 після перенесеного інсульту ходила з палочкою, в неї погіршився стан здоровя, також повідомила, що вона розповідала про те, що з сином уклала договір довічного утримання, а потім виявили, що це був договір дарування, відповідач перестав надавати допомогу батькам.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_1 хворіла та потребувала допомоги, вона надавала допомогу. Також повідомила суд спочатку, що батьки хотіли подарувати будинок її брату, потім виправилиась та пояснила, що хотіли укласти договір довічного тримання. Суд не бере до уваги її пояснення, оскільки вони є суперчливі, крім того, вона є зацікавленою особою в розгляді справи, так як, при визнанні договору дарування недійсим, вона отримує можливість отримати спірний будинок у разі відкриття спадщини.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що позивачі точно не дарували будинок, у них не було наміру, відповідач поставив вимогу про відчуження будинку, а взамін він обіцяв пожиттєво допомагати та утримувати батьків, потім позивач повідомила, що цей будинок вони з чоловіком подарували своєму сину, в 2011 році у позивача був тяжкий стан здоровя, вона потребувала допомоги.

Свідок ОСОБА_8 дала свідчення суду, що зі слів позивачів їй відомо, що позивач хотіла укласти договір з сином, щоб догляд за нею і її чоловіком бу зі сторони сина, потім позивач говорила, що зїздили до нотаріуса, а в новорічні свята в 2015 році повідомила, що син та невістка припинили надавати їм допомогу та вони мають намір розірвати договір, а потім ОСОБА_19 була дуже знервована, коли вона дізналась, що уклали не договір довічного утримання, а договір дарування. Також свідок повідомила, що ОСОБА_1 частково паралізована.

Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що позивач ОСОБА_4 говорив про те, що в 2012 році будинок оформлений на сина та вони з дружиною вирішили подарувати будинок сину.

Свідок ОСОБА_13 показала суду, що пояснювала своєму брату ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_20 різницю між договором довічного утримання та договором дарування, а потім домовлялася з нотаріусом та возила їх на консультацію до ОСОБА_21. Нотаріус надала позивачам консультацію з приводу укладення договору дарування та договору довічного утримання. Останні не мали ніяких сумнівів щодо укладення договору дарування своєму сину ОСОБА_22, оскільки аналогічний договір дарування вони вже укладали із дочкою. Також вона пояснила, що позивачі надавали їй копію договору, вони його читала, в цьому договорі було передбачено право обох позивачів на постійне проживання в будинку. Так як згідно із договором дарування було передбачено лише право ОСОБА_4 на довічне користування дарунком, а у позивача ОСОБА_1 не було передбачено такого права, суд критично ставиться до пояснень цього свідка.

Свідок ОСОБА_12 дала свідчення суду, що ОСОБА_5 почав добудовувати будинок та його батько йому допомогав, ОСОБА_9 в 2012 році сказала, що ходити до батьків не буде, оскільки будинок подарували її брату. Невістка позивачів готувала позивачам, прибирала, доглядала за ними.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що відносини в сімї між батьками та її чоловіком були добрі. Батьки самі запропонували подарувати будинок, 02.11.2011 року до нотаріуса їздили разом з чоловіком. Ніяких розмов про укладання договору довічного утримання не було. Вони завжди з чоловіком чим могли допомагали батькам, готували, прибирали тощо. Після укладання договору дарування ввечері організували святкову вечерю і разом з позивачами святкували. Наприкінці 2014 року після того, як з онуком позивачів, який є сином дочки ОСОБА_9 виник конфлікт та її чоловік подав на нього заяву в правоохоронні органи, між сторонами погіршились відносини.

Свідок ОСОБА_16, який є другом позивача, повідомив, що батько позивача повідомляв йому про намір подарувати будинок сину, а потім повідомляв, що подарували його, влітку 2012 року почалось будівництво.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що в 2011 році позивачі повідомили їй, що будинок подарували сину ОСОБА_22. Коли ОСОБА_9 дізналась про укладення даного договору дарування на користь відповідача, довгий час не ходила до них і сказала, що не буде більше надавати будь-якої допомоги своїм батькам, так як вони подарували будинок відповідачу. В 2011 роі вважає, що у ОСОБА_1 був задовільний стан здоровя, вона сама на маршрутці їздила на ринок, вона розмовляла зі свідком і російською, і українською мовою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Предметом договору дарування можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частина 1 статті 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 статті 229 ЦК України передбачає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення немає, оскільки позивачем не доведені такі обставини.

Пункт 23 Цієї Постанови визначає, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин, що вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.Такий же правовий висновок викладено в постанові Верховного суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-2цс14.

Оскільки самі позивачі заперечують факт укладання договору дарування, натомість стверджують про те, що мали намір укласти договір довічного утримання, то не підлягає визнанню недійсним договір дарування з підстав вчинення його під впливом тяжкої для позивачів обставини і на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Отже, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі за № 6-93цс16.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді. Скасовуючи рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2016 року, передаючи на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що про існування укладеного договору дарування, а не договору довічного утримання, позивачам стало відомо у лютому 2015 року після звернення до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання, підставою для такого звернення послугував конфлікт між ОСОБА_5 та ОСОБА_9, після якого ОСОБА_5 перестав спілкуватись з батьками та заборонив ОСОБА_9 здійснювати допомогу батькам. Розглядаючи даний судовий спір, суди першої та апеляційної інстанцій, не дотримавшись правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі за № 6-93цс16, та не врахувавши вік позивачів, стан їх здоровя, наявність невірного сприйняття фактичних обставин укладеного правочину та надавши перевагу поясненням свідків та відповідача, дійшли передчасного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та недоведеність позивачами неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання

Згідно із ст. ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що позивачами не пропущено трьохрічний строк позовної давності, оскільки вони дізнались про укладання саме договору дарування, а не довічного утримання у лютому 2015 року після звернення до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання, в рамках розгляду вказаного спору судом було витребувано копію цього договору.

Суд не бере до уваги пояснення свідків зі сторони позивача та зі сторони відповідача щодо їх тверджень, щодо обізнаності позивачів про укладання договору дарування, або довічного утримання, оскільки свідки зі сторони позивачів та свідки зі сторони відповідача дали протилежні пояснення на користь тієї сторони, свідками зі сторони якої вони виступали.

Суд при розгляді даної справи враховує, що укладання оспорюваного правочину мало місце після перенесеного інсульту ОСОБА_1, а 22 лютого 2011 року їй встановлено інвалідність І-ї групи, ОСОБА_1 (батько) з 2009 року мав інвалідність ІІІ-ї групи, за станом здоровя ОСОБА_1 мала потребу у сторонній допомозі, надання позивачам з боку відповідача та його дружини допомоги щодо приготування їжі, прибирання, придбання продуктів та ліків до початку 2015 року, також суд враховує, що вказаний будинок є єдиним житлом позивачів, після відчуження будинку, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишились там проживати, що позивачі є особами похилого віку, а отже на підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, про наявність помилки - неправильного сприйняття позивачами фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення їх під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Оскільки фактично площа спірного будинку збільшилась з 63, 8 кв м до 180 кв м, внаслідок добудови його відповідачем, цей факт визнаний сторонами, будинком фактично сторона дарувальника користувалась на тих же умовах, що і до відчуження, підстав для задовлення вимоги щодо повернення у власність позивачів частини будинку, суд не вбачає, а вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірний будинок за відповідачем, позивачі не ставили.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 208-210, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку "А-1" та надвірних будівель за адресою: м. Чернігів, вулиця Північна, 10а від 02.11.2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області ОСОБА_6.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя