Справа № 463/4416/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/463/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, процентів за користування коштами, інфляційні нарахування та пені,

встановила:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.09.2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 175664 грн. 39 коп., які знаходяться на картковому рахунку №800499 відкритому на імя ОСОБА_2 у ПАТ КБ «Приватбанк».

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 проценти за користування грошовими коштами, що знаходилися на картковому рахунку №800499 за період з 24.06.2015 року по 30.08.2016 року в розмірі 47301 грн. 12 коп., інфляційні нарахування за період з 01.07.2015 року по 31.07.2016 року в розмірі 12103 грн. 28 коп., пеню за період з 18.01.2016 року по 01.08.2016 року в розмірі 15000 грн., а всього в розмірі 74404 грн. 40 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати - судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп..

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 1956 грн. 90 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ПАТ КБ «Приватбанк», просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки відповідно до норм ст.1073 ЦК України та п.п.32.3.2 п.32.7 ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», захист прав клієнта банку шляхом подання позову про стягнення з банку грошових коштів та сплати пені можливе за умов незарахування банком на рахунок клієнта грошових коштів або їх безпідставного списання з рахунку клієнта, а у разі порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка, - належним способом захисту законодавець визначає зобовязання банку вчинити певні дії, сплатити проценти і збитки, однак, позивач на такі порушення банку в своїй позовній заяві не покликався, а тому його вимоги є безпідставні.

Апелянт зазначає, що наявність факту призупинення банком видаткових операцій з рахунку позивача, на що він посилається у своїй позовній заяві, вказує на наявність спору зі збереження майна без достатньої правової підстави, що врегульовано ст. 536 ЦК України, однак, відповідно до норми цієї статті, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства, але вимоги про стягнення процентів на цій правовій підставі позивач не заявляв.

Апелянт вважає, що позивач не довів факту надання до банку належним чином оформленого документу, який є безумовною підставою для списання коштів з його рахунку, за характером спірних правовідносин банк не є боржником позивача, а тому правових підстав для застосування до банку цивільно-правової відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України, немає.

Крім того, апелянт зазначає, що дії банку щодо призупинення обслуговування позивача за видатковими операціями по рахунку є правомірними, оскільки відповідають положенням Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положенню про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженому постановою правління Національного банку України від 05.11.2014 року №705, Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12.11.2003 року №492, та договорів, укладених між клієнтом та банком-емітентом, а також Умовам та правилам надання банківських послуг Приватбанку, які є невідємною частиною цих договорів.

Звертає увагу, що п.1.1.2.1.4 Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку передбачено обовязок клієнта не використовувати картрахунки (для карток, емітованих на імя клієнта-фізичної особи) для операцій, повязаних з підприємницькою діяльністю, а тому у випадку виникнення вмотивованих підозр щодо використання банку для проведення незаконних операцій банк має право відмовитись від здійснення видаткових операцій за рахунками клієнта, що передбачено п.1.1.3.2.14 цих Умов та правил. Зазначене положення щодо заборони використання картрахунку фізичної особи для операцій, повязаних з підприємницькою діяльністю, передбачене також Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою правління Національного банку України №492 від 12.11.2003 року.

Апелянт вказує, що позивач є клієнтом банку і обслуговується як фізична особа, а тому у звязку з виникненням у банку вмотивованих підозр щодо використання грошових коштів, розміщених на його рахунку, у період з 01.01.2015 року по 18.08.2015 року для здійснення підприємницької діяльності, а саме: випискою по рахунку за вказаний період підтверджується факт зарахування коштів, зняття їх готівкою та перерахування на користь третіх осіб у значних розмірах, та не наданням позивачем на вимогу банку документального підтвердження інформації щодо характеру і суті операцій по рахунку (джерело походження зарахованих на рахунок коштів, мета зняття готівкових коштів з рахунку та їх перерахування третім особам тощо), - у банку були всі підстави, передбачені наведеними вище нормативними документами, для призупинення здійснення операцій за рахунком, відкритим на його імя, до моменту надання позивачем підтверджуючих документів на спростування підозри банку щодо здійснення незаконних операцій по відкритому рахунку, повязаних з підприємницькою діяльністю. Апелянт наголошує, що обмеження строків зупинення видаткових операцій за вказаними підставами законодавством не встановлено.

Апелянт вважає, що судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин норми Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, оскільки підстави зупинення банком видаткових операцій за його рахунком не входить до сфери застосування та предмету регулювання цим Законом.

Крім того, апелянт вказує на порушення районним судом вимог процесуального закону при прийнятті до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.11.2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір №SAMDN4716 про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, який разом із підписаною анкетою-заявою від 29.01.2015 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку становить умови одного договору, відповідно до яких позивачу було відкрито картковий рахунок №438480 (який на даний час у звязку із заміною платіжної карти змінено на №800499) та видано платіжну карту Viza Platinum (а.с. 158-159 т. 1).

Згідно з випискою по рахунку, позивач користувався наданою йому платіжної картою, розміщуючи на ній грошові кошти, які йому перераховувалися, та розпоряджаючись ними шляхом здійснення різних платежів (а.с.14 т. 1).

Однак, 24.06.2016 року здійснення операцій з використанням платіжної картки позивача було припинено внаслідок блокування рахунку та грошових коштів на ньому ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем.

На момент блокування карткового рахунку позивача, на ньому було розміщено грошових коштів позивача на загальну суму 175664 грн. 39 коп. (а.с. 14 т.1).

Позивач, починаючи з 25.06.2015 року, неодноразово звертався з заявами до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою надати пояснення про причини блокування його карткового рахунку, на що отримав відповідь, в якій відповідач просив пояснити джерело походження коштів на його рахунку в період з 01.01.2015 року по 24.06.2015 року з поданням підтверджуючих документів. Позивач надавав письмові пояснення.

19.08.2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до банку з заявою, в якій просив закрити його картковий рахунок №438480 та повернути залишок коштів в сумі 175664 грн. 39 коп. у звязку з безпідставним обмеженням користування власними коштами (а.с. 16-17 т. 1). Повторно таку заяву позивач надіслав на адресу відповідача 14.01.2016 року (а.с.59-60 т.1).

Встановлено, що причиною призупинення відповідачем здійснення операцій за рахунком з використання платіжної картки, відкритим на імя позивача, як фізичної особи, була підозра банку про те, що позивачем всупереч умовам договору розміщені на рахунку грошові кошти використовувались для здійснення підприємницької діяльності у період з 01.01.2015 року по 18.08.2015 року, а саме: випискою по рахунку за вказаний період підтверджується факт зарахування коштів, зняття їх готівкою та перерахування на користь третіх осіб у значних розмірах, окрім того, блокування рахунку було зумовлено недопущенням легалізації незаконних доходів, оскільки в банку виникла підозра, що по рахунку позивача здійснювався рух коштів в рамках функціонування фінансової піраміди «Меркурій».

Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

ОСОБА_2 має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатись цими коштами.

ОСОБА_2 не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатись грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.64 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 17 Закону України Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», субєкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобовязаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними є особа, яку включено до переліку осіб, повязаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинення повідомити спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку (такі) фінансову (фінансові) операцію (операції), її (їх) учасників та про залишок коштів на рахунку (рахунках) клієнта, відкритому (відкритих) субєктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), та у разі зарахування коштів на транзитні рахунки субєкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочих дні з дня зупинення (включно).

Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до пяти робочих днів, про що зобовязаний негайно повідомити субєкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

У разі неприйняття спеціально уповноваженим органом відповідного рішення протягом вказаного строку, субєкт первинного фінансового моніторингу поновлює проведення фінансової операції.

Частиною пятою статті 17 Закону визначено, що загальний строк зупинення відповідних фінансових (фінансової) операцій (операції) у разі його продовження спеціально уповноваженим органом за встановлених законом підстав не може перевищувати 30 робочих днів.

Строки зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій) субєктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах першій-пятій цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають.

Враховуючи те, що відповідач передбачених статтею 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» дій з метою перевірки власних підозр щодо руху коштів в рамках функціонування фінансової піраміди «Меркурій» не вчинив та не довів факту використання позивачем платіжної картки для отримання грошових коштів в рамках функціонування фінансової піраміди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірне блокування рахунку позивача понад встановлений законом строк і не поновлення його станом на час ухвалення судового рішення.

Посилання апелянта в обгрунтування правомірності своїх дій щодо такого тривалого блокування рахунку позивача на положення п.1.1.3.2.14 Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанком та п.7.7 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України №492 від 12.11.2003 року, у звязку з підозрою банку, що позивачем всупереч умовам договору розміщені на рахунку грошові кошти використовувались для здійснення підприємницької діяльності, є теж безпідставними, оскільки, як правильно вказав суд першої інстанції у своєму рішенні, відповідач повністю заблокував рахунок позивача, а не конкретну видаткову операцію, яка викликає у нього обґрунтовану підозру.

Крім того, відповідно до п.1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанком, на які посилається відповідач, йому надано право у разі порушення власником або довіреною особою вимог чинного законодавства України та/або умов Договору та/або у разі виникнення овердрафта, призупинити розрахунки за карткою (заблокувати картку) та/або визнати картку недійсною до моменту усунення зазначених порушень та/або відмовити від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин), а також вимагати дострокового виконання боргових зобовязань у цілому або у визначеній банком частці у разі невиконання власником та/або довіреною особою власника своїх боргових зобовязань та інших зобовязань за договором, однак, відповідач, висловивши недовіру позивачу, як клієнту банку, на його заяву від 19.08.2015 року та повторну заяву від 14.01.2016 року про закриття карткового рахунку №438480 та повернення залишку коштів на рахунку в сумі 175664 грн. 39 коп. належним чином не відреагував і не припинив відносини з позивачем по обслуговуванню карткового рахунку, хоча позивач на цьому наполягав, а тому такі дії відповідача щодо тривалого блокування рахунку позивача на вказаній вище підставі суперечать вимогам наведених вище норм матеріального закону.

Відповідно до ч.1 ст.1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Проценти сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу (у розмірі облікової ставки НБУ) (ч.2 ст.1070, ч.1 ст.1061 ЦК).

Отже, суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача у користь позивача залишку коштів на його рахунку та процентів за користування грошовими коштами на підставі вказаних вище норм закону.

Колегія суддів також не погоджується з доводами відповідача, що у спірних правовідносинах він не виступає боржником перед позивачем, оскільки він не виконав свого грошового зобовязання, яке випливає із укладеного між сторонами договору банківського рахунку, а тому суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норму частини другої статті 625 ЦК України про стягнення з відповідача у користь позивача інфляційних втрат.

Частиною першою статті 624 ЦК України передбачено, що якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Враховуючи наведені вище норми закону й те, що розмір пені визначений у п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу), суд першої інстанції дійшов правильного висновку й про наявність правових підстав для стягнення пені за прострочення виконання грошового зобовязання.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_5