Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 334/6350/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/778/621/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Дзярука М.П.

При секретарі: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя про індексацію грошового зобов'язання та сплату трьох процентів річних,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до УПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя про індексацію грошового зобов'язання та сплату трьох процентів річних.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.05.2011 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя було винесено постанову по справі № 2а-3611/11 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про оскарження бездіяльності суб'єкта владних повноважень та зобов'язання здійснити перерахунок державної та додаткової пенсій, якою зобов'язано відповідача здійснити перерахунок вказаних пенсій, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду 2 групи, з 11.07.2010 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеної відповідно до вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказана постанова набрала законної сили 10.04.2012 року.

Судове рішення не було виконано відповідачем добровільно, у зв'язку з чим судом було видано виконавчий лист та виконавчою службою відкрито виконавче провадження.

Відповідачем було здійснено перерахунок державної та додаткової пенсій позивача у відповідності до рішення суду, чинного законодавства України та нараховані грошові кошти до виплати у сумі 68 181,82 грн., проте кошти виплачені не були.

Із зазначених підстав ОСОБА_3 вважає, що відповідач повинен виплатити йому інфляційні втрати за період з 11.04.2012 року по 23.09.2016 року в розмірі 58 864,93 грн. та 3 % річних в сумі 9 117,68 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з УПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя на свою користь нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 11.04.2012 року по 23.09.2016 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2011 року по справі № 2а-3611/11, у загальній сумі 67 982,61 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2016 року провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд керувався п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та виходив із того, що позовні вимоги базуються на простроченні сплати грошових зобов'язань, які стягнуті постановою адміністративного суду. А тому дана справа за позовом до Управління пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Згідно зі статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства

За ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У пункті 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" роз'яснено, що суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах (п. 6 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Критеріями розмежування справи цивільного судочинства від справи адміністративного судочинства є одночасно суб'єктний склад учасників спірних правовідносин та їх характер.

Якщо орган виконавчої влади та/або орган місцевого самоврядування (суб'єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав, не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору, то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Враховуючи положення статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом виконавчої влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Таким чином, незважаючи на те, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, спір, що був предметом розгляду, не є публічно-правовим.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача індексацію грошового зобов'язання та три процентів річних щодо несвоєчасно сплачених коштів, мотивуючи свої вимоги нормами ЦК України, в тому числі і ст. 625 ЦК України. Отже, спір виник із цивільно-правових відносин, а тому відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин суд першої інстанції, постановивши ухвалу про закриття провадження в справі, дійшов хибного висновку, що даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі постановлена з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що є підставою для скасування ухвали і направлення справи для продовження розгляду до того ж суду в іншому складі (ч. 1 ст. 21 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311-313, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2016 року по цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: