Справа № 192/927/17
Провадження № 2/192/401/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"12" вересня 2017 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Стрельникова О.О.

за участю секретаря судового засідання Корота Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 02 вересня 2015 року між ним та ОСОБА_2 було письмово укладено договір позики, згідно якого остання отримала грошові кошти у сумі 2800 доларів США (на день укладення договору за 1 долар 26 грн. 02 коп.), що становить 73360 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 13% річних від суми позики, що в грошовому вираження становить 30,3 доларів США на місяць.

На початку лютого 2016 року він вирішив звернутися до відповідачки з вимогою про повернення позики, неодноразово телефонував їй та прохав до кінця лютого місяця повернути грошові кошти з відсотками згідно договору, намагався поспілкуватися з відповідачкою особисто, але вона ухилялась від спілкування.

11 лютого 2016 року, 18 березня 2016 року на адресу відповідачки було направлено цінні листи з вимогою про повернення грошових коштів, які повернулися без вручення.

Згідно договору позики відповідачка зобовязалася сплатити 13 % від суми позики до дня фактичного повернення всієї суми позики, свої зобовязання не виконала, тому просив стягнути на його користь суму боргу в сумі 73360 грн. та суму відсотків 17462 грн. 92 коп. починаючи з 02 вересня 2015 року по день написання позову, а всього 90824 грн. 92 коп.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити. Пояснив, що надав відповідачці у борг грошові кошти в сумі 2800 дол. США на власні потреби, про що вони уклали договір позики від 02 вересня 2015 року строком по 02 лютого 2016 року, при цьому позивачка зобовязалась сплатити йому 13 % річних за користування грошима. Він неодноразово звертався до відповідачки, але вона грошові кошти не повернула.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3, позовні вимоги підтримав згідно позовної заяви, прохав задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, факт отримання від позивача грошових коштів в позику заперечувала, ніяких договірних відносин між нею та відповідачем не було. 02 вересня 2015 року позивач приїхав до неї на роботу і почав їй погрожувати фізичною розправою, оскільки він виявив недоїмку на його складі. Ніяких грошових коштів вона у позивача не просила.

Суд, заслухавши сторони, свідка ОСОБА_4, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Вимогами ч. 1 ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Судом встановлено, що згідно договору позики від 02 вересня 2015 року, позикодавець ОСОБА_2, яка є відповідачем у справі, передала позичальнику ОСОБА_1, який є позивачем грошові кошти в розмірі 2800 дол. США (а.с. 7).

Пунктом 6 договору зазначено, що позичальник отримав 2800 дол. США повністю, при цьому надпис виконаний в чоловічому роді.

Інших доказів укладення будь-яких договорів між позивачем та відповідачкою суду не надано.

Таким чином суд вважає, що наданий позивачем на підтвердження доказ договір позики не підтверджує факт отримання відповідачкою у позивача грошових коштів в позику, а навпаки вказує на отримання позивачем коштів в позику від відповідачки.

Доводи позивача, що в графах підписи вірно зазначено сторони договору, суд не приймає, оскільки суд оцінює договір в цілому, і його умови чітко визначені, що відповідачка є позикодавцем, а позивач позичальником.

Що стосується показань свідка ОСОБА_4, то суд їх не приймає, оскільки даний свідок лише повідомив про факт конфлікту в 2015 році між його дружиною, відповідачкою, та позивачем, інших показань по суті справи дана особа не надала.

За таких підстав, суд вважає, що позивачем, в порушення ст. 60 ЦПК України, не доведено свої позовні вимоги, належними та допустимим доказами і тому в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки судом в задоволенні позову відмовлено, тому у відповідність до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1051 ЦК України, ст. ст.ст. 10, 11, 57, 58 60, 64, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 15 вересня 2017 року.

Головуючий: суддя Стрельников О.О.