Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області інтересах держави до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 про скасування рішення Бердянської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки, за касаційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

15 грудня 2014 року Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 про скасування п. 5.23 рішення Бердянської міської ради від 24 грудня 2009 року № 32, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 грудня 2009 року Бердянською міською радою прийнято рішення № 32 «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту відведення земельних ділянок», п. 5.23 якого затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0574 га по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва. На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Позивач зазначав, що вказана земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, проекти землеустрою щодо відведення яких підлягають обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, що в даному випадку зроблено не було. Розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації від 16 квітня 2010 року № 101 Бердянській міській раді вказано про необхідність скасувати висновки, надані з 20 травня 2009 року, стосовно відведення земельних ділянок на територіях рекреаційного призначення.

Крім того, спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги, що унеможливлює передачу її у власність фізичній особі у відповідності до ст. ст. 85, 88, 90 ВК України.

Також позивач зазначав, що оскаржуване рішення Бердянської міської ради від 24 грудня 2009 року № 32 суперечить Генеральному плану м. Бердянська, затвердженому рішенням Бердянської міської ради від 25 червня 2009 року № 8, у зв'язку із чим постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2011 року визнано незаконним.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд скасувати п. 5.23 рішення № 32 від 24 грудня 2009 року 77 сесії Бердянської міської ради 5 скликання «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту відведення земельних ділянок»; визнати недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,0574 га, виданий на ім'я ОСОБА_3 для індивідуального дачного будівництва по АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3 повернути земельну ділянку, вартістю 34 107 грн 08 коп., площею 0,0574 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, межі якої визначені в державному акті на право власності на землю серії НОМЕР_1, виданому ОСОБА_3, територіальній громаді м. Бердянська.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

У касаційній скарзі заступник прокурора Запорізької області просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням № 32 Бердянської міської ради Запорізької області від 24 грудня 2009 року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту відведення земельних ділянок» п. 5.23 якого було затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0574 га по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на зазначену земельну ділянку.

Також судом встановлено, що зазначена земельна ділянка розташована в межах м. Бердянська, на території Бердянської коси в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а саме на відстані 12,4 м від урізу води Азовського моря, проект землеустрою прибережної захисної смуги Азовського моря і лиману на території м. Бердянська не розроблявся і Бердянською міською радою не затверджувався.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем закону при наданні йому спірної земельної ділянки, а лише містяться порушення з боку публічного органу, що не є підставою для позбавлення ОСОБА_3 її власності, про що було зазначено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04 червня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позов є обґрунтованим, проте прокурором пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки про існування оспорюваного рішення Бердянської міської ради № 32 від 24 грудня 2009 року Бердянській міжрайонній прокуратурі стало відомо ще у липні 2010 року, підтвердженням чого є принесення протесту від 01 липня 2010 року.

Проте погодитись із такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з п. п. 2 п. 2 розділу 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України виключено.

Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до п. 5 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI«Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

Крім того, апеляційний суд невірно витлумачив положення п. 5 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства».

Так, у даній справі, право на звернення до суду з позовом щодо визнання недійсними рішень Бердянської міської ради виникло з 25 грудня 2009 року.

Отже, на момент набрання чинності Закону № 4176-VI (15 січня 2012 року), строк позовної давності не сплив, а тому звернення прокурора до суду з позовом у грудні 2014 року відповідає вимогам п. 5 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» про право особи протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15 та від 18 травня 2016 року № 6-3079цс15, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковими для всіх судів України.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване рішення, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, суд апеляційної інстанції зазначеного положення закону не врахував та дійшов помилкового висновку про пропущення строку позовної давності.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення суду апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В. Умнова

І.М.Фаловська