Справа № 369/9905/15-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/1514/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 01.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

1 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніко» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ПАТ «ОТП Банк» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 7 липня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML-004/425/2006, відповідно до якого позичальнику на придбання нерухомого майна надано кредит в розмірі 160 000,00 дол. США зі сплатою фіксованої процентної ставки 8,5 % річних за користування коштами та з кінцевим терміном повернення до 7 липня 2021 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ТОВ «Торговий дім «Ніко» 7 липня 2006 року укладено договір поруки № SR-004/425/2006. Оскільки ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 26 червня 2015 року у нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 75 018,09 дол. США та 1 326,50 грн., яку позивач, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ТОВ «Торговий дім «Ніко» на користь ПАТ «ОТП Банк» 72 360,35 дол. США, що в еквіваленті становить 1 894 996,85 грн., які складається із заборгованості за кредитом в розмірі 70 225,21 дол. США (1 837 793,74 грн.), за відсотками - 2 135,61 дол. США (55 876,61 грн.) та штрафних санкцій - 1 326,50 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позоу відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2, через представника за довіреністю ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено про неврахування судом першої інстанції того, що позивач передчасно звернувся з позовом про стягнення заборгованості, оскільки строк дії договору ще не закінчився, а відповідач має намір надалі виконувати умови договору та повернути кредит, але фінансові труднощі та курс долара США призвели до прострочення сплати платежів. Визначений судом розмір заборгованості викликає сумніви у відповідача, як і висновок судово-економічної експертизи, проведеної у справі. Також банком належним чином не було повідомлено відповідачів про існуючу заборгованість та проведено роботу з метою досудового врегулювання спору. І насамкінець апеляційна скарга містить посилання на те, що судом не було залучено до справи в якості третіх осіб ОСОБА_4, якій належить 1/2 частина житлового будинку, що переданий в іпотеку банку, та службу у справах дітей, оскільки в цьому будинку зареєстровані двоє неповнолітніх дітей.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 7 липня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML-004/425/2006, відповідно до якого позичальнику на придбання нерухомого майна надано кредит в розмірі 160 000,00 дол. США зі сплатою фіксованої процентної ставки 8,5 % річних за користування коштами та з кінцевим терміном повернення до 7 липня 2021 року.

Цей договір складається з двох частин, які нероздільно пов'язанні між собою.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ТОВ «Торговий дім «Ніко» 7 липня 2006 року укладено договір поруки № SR-004/425/2006, згідно з яким поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору.

Відповідно до п. 1.1. ч. 2 кредитного договору банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначені у частині № 1 цього договору, а позичальник приймає, зобов'язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у цьому договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 кредит в обумовленому розмірі, проте останній прийняті на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків належним чином не виконував, а тому станом на 26 червня 2015 року має заборгованість в загальному розмірі 75 018,09 дол. США та 1 326,50 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 71 114,63 дол. США, за відсотками - 3 903,46 дол. США та штрафних санкцій - 1 326,50 грн., що відображено у розрахунку заборгованості.

29 липня 2015 року банком на адреси відповідачів було надіслано досудові вимоги, в яких на підставі п. 1.9.1. кредитного договору порушено питання про дострокове погашення вищевказаної суми заборгованості за мінусом нарахованих штрафних санкцій, однак відповідачі проігнорували їх.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, а ТОВ «Торговий дім «Ніко» не виконало обов'язку, покладеного договором поруки, тому повинні нести солідарну відповідальність перед кредитором.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями ст. 628 цього Кодексу передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1.9.1. ч. 2 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових зобов'язань за цим договором.

За порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум (п. 4.1.1. договору).

Із висновку експерта КНДІСЕ від 31 серпня 2016 року № 1142/16-45, який складений на виконання ухвали суду від 25 грудня 2015 року про призначення судово-економічної експертизи за клопотанням ОСОБА_2, вбачається, що в цілому наданий банком розрахунок заборгованості відповідає умовам кредитного договору та первинним документам щодо видачі і погашення кредиту, однак заборгованість за кредитом документально підтверджено лише в розмірі 70 225,21 дол. США, що еквівалентно 1 488 498,40 грн., заборгованість за відсотками - 2 135,14 дол. США, що еквівалентно 45 256,68 грн., а підтвердити чи спростувати заявлений розмір штрафних санкцій (1 326,50 грн.) не видалося за можливе.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк», суд першої інстанції на підставі наведених норм закону та встановлених обставин справи дійшов обгрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то у банку є право достроково вимагати повернення кредиту в загальному розмірі 72 360,35 дол. США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 26 червня 2015 року становить 1 894 996,85 грн., та 1 326,50 грн.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу апеляційного суду та не потребують додаткового правового аналізу, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

При цьому, посилання відповідача на те, що судом не було залучено до участі у справі осіб, право яких стосується переданого в іпотеку банку житлового будинку, вважається такими, що не стосуються предмету спору про солідарне стягнення заборгованості.

За таких обставин, вирішуючи спір в частині стягнення з позичальника на користь кредитора заборгованості суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Разом з тим, ухвалюючи рішення щодо позовних вимог кредитора до поручителя ТОВ «Торговий дім «Ніко», суд першої інстанції не врахував положення п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України згідно із якими суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Частково задовольняючи позовні вимоги до ТОВ «Торговий дім «Ніко» про стягнення заборгованості, суд зазначених вимог закону не врахував, вирішив спір, що виник між юридичними особами, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянув його разом із вимогами, які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-1737цс15.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду в частині частково задоволених позовних вимог банку до відповідача ТОВ «Торговий дім «Ніко» підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 310 ЦПК України.

Водночас, відповідно до положень ч. 2 ст. 206 ЦПК України апеляційний суд роз'яснює позивачу, що розгляд даної категорії справ віднесено до юрисдикції господарських судів.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 310, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року в частині частково задоволених позовних вимог публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Ніко» скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

В решті рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М Кулішенко

Л.П. Сушко