Провадження № 2/760/14/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Хілюк І.О.

представника позивача- ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом і просить визнати недійсним Договір про порядок володіння та користування спільним майном - нежилим будинком АДРЕСА_1.

Посилається в позові на те, що 01 жовтня 2013 року між нею та відповідачем був укладений Договір про порядок володіння та користування спільним майном - нежилим будинком АДРЕСА_1.

Договір не був посвідчений нотаріально.

За умовами договору вона володіє часткою складського та офісного приміщення, а саме:

-1-й поверх розміром 721, 3 кв.м. / №№13, 14, 15 /; 35, 8 кв.м. / №18 /; 50 кв.м. / №17 /;

-2-й поверх розміром 264, 2 кв.м. / приміщення №12 /; 500 кв.м. / №№ 6, 7, 8, 11 /;

-2-1 поверх 11, 8 кв.м. / №17 /, а всього 1583, 1 кв.м.

Відповідач також володіє часткою складського та офісного приміщення, а саме:

-1-й поверх 600, 2 кв.м. /№7/; 85, 0 кв.м. / №14/; 14,3 кв.м. / №19/; 40 кв.м. /павільйон/;

-2-1 поверх 150, 0 кв.м. /№12/; 595, 9 кв.м. /№5/; 16,7 кв.м. /№3/;

-1-й поверх 23,2 кв.м. /№24/;

-2-1 поверх 4,1 кв.м. /№4/;

-2-1 поверх 21,9 кв.м. /№13/; 11,8 кв.м. /№17/; 191, 7 кв.м. /№2/, а всього 15182, 8 кв.м.

В 2015 році відповідач звернувся до суду з позовом до неї про виділ частки майна в натурі, в якому він посилається на даний договір.

Вважає посилання відповідача в позові на даний договір неправомірним, оскільки такий розподіл приміщень між ними є ситуативним, зроблений на підставі того, чиї орендарі фактично займали зазначені приміщення на момент укладення договору.

Крім того, даний договір укладався для внутрішнього використання і наслідків щодо виділення /поділу /майна не передбачав.

Таким чином, відповідач ввів її в оману, переконуючи, що договір про порядок володіння та користування спільним майном укладається лише з метою спрощення володіння та користування спільним майном, а на меті зовсім інші наміри, а не виділення частки майна в натурі.

Зазначила, що виділення в натурі 1//2 частки майна відповідачу за даним договором призведе до суттєвого погіршення технічного стану нежитлового приміщення та неможливості їх використання.

Виходячи з цього, введення її відповідачем в оману при укладенні договору та її помилки при цьому просить задовольнити позов.

Відповідач в судове засідання неодноразово не з'являвся, про час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Судові повістки, що направлялися на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв»язку з закінченням терміну зберігання.

Відповідно до п.п.4,5 ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою направляється поштою рекомендованим листом за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним та можливим розгляд справи в його відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Тобто, законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивачка на підставі Договору дарування від 26 жовтня 2011 року є власником ? частини нежитлового будинку АДРЕСА_1.

Власником іншої ? частини будинку є відповідач.

01 жовтня 2013 року між сторонами був укладений Договір про порядок володіння та користування будинком .

За умовами договору позивачка володіє часткою складського та офісного приміщення, а саме:

-1-й поверх розміром 721, 3 кв.м. / №№13, 14, 15 /; 35, 8 кв.м. / №18 /; 50 кв.м. / №17 /;

-2-й поверх розміром 264, 2 кв.м. / приміщення №12 /; 500 кв.м. / №№ 6, 7, 8, 11 /;

-2-1 поверх 11, 8 кв.м. / №17 /, а всього 1583, 1 кв.м.

Відповідач також володіє часткою складського та офісного приміщення, а саме:

-1-й поверх 600, 2 кв.м. /№7/; 85, 0 кв.м. / №14/; 14,3 кв.м. / №19/; 40 кв.м. /павільйон/;

-2-1 поверх 150, 0 кв.м. /№12/; 595, 9 кв.м. /№5/; 16,7 кв.м. /№3/;

-1-й поверх 23,2 кв.м. /№24/;

-2-1 поверх 4,1 кв.м. /№4/;

-2-1 поверх 21,9 кв.м. /№13/; 11,8 кв.м. /№17/; 191, 7 кв.м. /№2/, а всього 15182, 8 кв.м.

/ а.с. 8 - 10; 30 - 31 /

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

З даної норми закону випливає, що договір про порядок володіння та користування спільним будинком/квартирою може бути укладений в простій письмовій формі та підписаний співвласниками, тобто не потребує обов»язкового нотаріального оформлення.

Саме в такій формі був укладений Договір про порядок володіння та користування спільним майном.

Якій нормі закону не відповідає сам договір, а також його форма, не зазначено ні в позові, ні представником позивача в судовому засіданні, а лише проаналізовано вимоги закону щодо суті договору, його форми, порядку та підстав реєстрації права власності на майно та речові права, а також підстав недійсності укладеного договору з точки зору позивача.

Обгрунтовуючи підстави звернення до суду, представник позивача посилався на те, що в провадженні суду з 2015 року знаходиться справа за позовом відповідача до позивачки про виділ частки майна в натурі, в якому він посилається на укладений між сторонами Договір.

Зазначив, що в справі призначена судова будівельно-технічна експертиза з метою визначення можливих варіантів розподілу приміщення.

Вважає посилання відповідача на цей договір безпідставним, а дії відповідача при його укладенні щодо позивачки введенням її в оману та її помилкою при його підписанні.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

З точки зору закону під помилкою, що має істотне значення, є помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. коментар.

Причини помилки в цьому випадку ролі не грають.

Істотною є помилка, наслідки якої або взагалі не можна усунути, або для усунення яких сторона, що помилилася, має нести значні витрати.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення

обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману

повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

В чому полягає обман відповідача при укладенні договору, а також які дії відповідача свідчать про обман, представник позивача в судовому засіданні не довів.

Крім того, не доведена представником позивача і та обставина, в чому полягає помилка позивачки при укладенні договору і яке вона має значення, виходячи з предмету договору.

Навпаки, представник позивача в судовому засіданні не спростовував, що при укладенні договору позивач розуміла його суть і які обставини враховувалися сторонами при його укладенні, а саме: закріплено використання кожним з них тієї частини приміщення, якими користувалися їх орендарі і для їх зручності, як співвласників, та внутрішнього використання.

За правилами ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом

З точки зору ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Будь-яких належних доказів у формі, визначеній законом, представник позивача в судовому засіданні не надав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об»єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Виходячи з викладеного вище, одного з основних принципів засад здійснення цивільного судочинства, викладеного в ст.10 ЦПК України, а саме принципу змагальності сторін, відсутність доказів порушення прав позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Та обставина, що в провадженні суду знаходиться справа за позовом відповідача про виділ частки майна в натурі не є підставою для висновків про наявність обману при його укладенні та його недійсності.

Керуючись ст. ст.6, ч.1 ст.203, ч.1 ст.215,ч.1 ст.229, ч.ч.1,2 ст.230, 358 ЦК України, ст.ст.3,4,10,11,57-60,209, 212-215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку

для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: