Провадження № 2/161/588/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої - судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань - Стецюка Р.В.,

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

28.12.2016 позивач звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов мотивував тим, що 09.12.2016 між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала кошти в розмірі 715 дол. США, зі сплатою 20% від суми позики, та зобов'язувалася їх повернути до 16.10.2016. В порушення зобов'язань за договором позики, ОСОБА_3 суму боргу не повернула та прострочила виконання грошового зобов'язання. У зв'язку з чим на прострочену суму заборгованості позивач нараховував відсотки та штрафні санкції. Частково ОСОБА_3 повертала кошти позивачу, однак вони були скеровані на погашення нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій. Згідно з розрахунком, який поданий позивачем заборгованість останньої складає 1452,53 дол. США. В ході судового розгляду справи позивачем двічі було збільшено позовні вимоги.

А тому, позивач просив суд стягнути з відповідача в свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 2587,79 дол. США та судові витрати у справі.

Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач позовні вимоги визнала частково. Пояснила, що позику отримала в розмірі 715 дол. США, однак у зв'язку із припиненням підприємницької діяльності в неї погіршилося матеріальне становище, на даний час ніде не працює. Частково вона повертала кошти, однак позивач їх зараховував на погашення відсотків за користування кредитом та погашення штрафних санкцій. Оскільки під час укладення була ознайомлена із умовами договору та підписала його, то в частині повернення коштів позов визнає, вважає розміру штрафу завеликим, повинен бути визначений в розумному розмірі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що 09.10.2016 між ОСОБА_2, як позикодавцем та позичальником ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала позику в розмірі 715 дол. США. За користування позикою, в період з 09.10.2016 по 16.10.2016 позичальнику нараховується 20% від суми позики. Дані кошти зобов'язувалася повернути до 16.10.2016 (а.с. 5).Умовами договору передбачено порядок надання та повернення коштів, відповідальність сторін за неналежне виконання умов договору.

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що у разі не повернення нарахованих відсотків у дні, вказані у п.4.4. позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю штраф у розмірі 1% від суми позики за кожен прострочений день (а.с. 5)

Пунктом 5.3. Договору передбачено, що у разі не повернення або неповного повернення суми позики у день, вказаний у п. 3.2. Договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 3% від суми залишку боргу за кожен прострочений день (а.с. 5 зворот).

На підтвердження передачі позикодавцем грошових коштів, позичальник склала розписку, яка й посвідчує передання їй визначеної грошової суми (а.с. 4).

Статтями 11, 509 ЦК України установлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають в тому числі і з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Отримання відповідачем коштів за договором позики підтверджується особистою розпискою відповідача від 09.10.2016 (а.с. 4), в якій зазначено, що ОСОБА_3, відповідно до договору позики від 09.10.2016, одержала від ОСОБА_2 у борг суму в розмірі 715 дол. США. Факт передачі суми позики позичальник ствердили своїм власним підписом.

Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оскільки розписка підписана особисто відповідачем ОСОБА_3, суд дійшов висновку, що в даному випадку є дотриманою письмова форма договору.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Строк виконання взятого грошового зобов'язання ОСОБА_3 було встановлено до 16.10.2016 (а.с. 4,5).

В позовній заяві позивач вказує, що на час звернення до суду відповідач частково виконувала взяті на себе зобов'язання за договором позики, а саме:

19.10.2016 - сплатила 350 дол. США (у тому числі штраф за прострочення повернення суми позики у повному обсязі у розмірі 235,95 дол. США та частину основної суми боргу в розмірі 114,05 дол. США);

18.11.2016 - сплатила 80 дол. США (частина нарахованого штрафу);

13.12.2016 - сплатила 150 дол. США(частина нарахованого штрафу).

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечувала щодо даних обставин, підтвердила факт часткового повернення коштів.

Виходячи з розрахунку заборгованості проведеного позивачем, основна сума боргу відповідача перед позивачем складає 600,95 дол. США та 1986,84 дол. США штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язання згідно умов договору, що в загальному становить 2 587,79 дол. США.

Сума заборгованості за тілом позики не оспорювалася в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3 А тому, вимога про стягнення суми боргу в розмірі 600,95 дол. США підлягає до задоволення.

З матеріалів позову вбачається що заявлений позивачем до стягнення розмір штрафу 1986,84 дол. США значно перевищує розмір заборгованості в сукупності.

При визначенні розміру штрафу, суд виходить з того, що штраф є лише санкціями за невиконання грошового зобов'язання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може. У випадку нарахування позивачем штрафу, який є явно завищеним, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст. 509 та ч.ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як штраф (неустойку) спотворює його дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання штраф перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

З врахуванням принципу розумності і справедливості, суд вважає, що вимога про стягнення штрафних санкцій підлягає до часткового задоволення в розмірі наближеному до суми залишку заборгованості за тілом позики - 600,95 дол. США

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях.

По курсу Національного банку України станом на день розгляду справи 01.03.2017 курс іноземної валюти по відношенню до гривні становить: 1 долар США=27,163714 грн.

А тому, до стягнення з відповідача підлягає сума заборгованості та штраф в загальній сумі ((600,95 + 600,95) х 27,163714) 32 648,07 грн.

Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість за договором позики в гривневому еквіваленті станом на день ухвалення рішення по курсу НБУ в сумі 32 648,07 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати у справі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 154, 197, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 509, 526, 533, 551, 625, 627 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 32 648 (тридцять дві тисячі шістсот сорок вісім) гривень 07 копійок боргу за договором позики грошових коштів від 09 жовтня 2016 року та 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

Решту вимог позову залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій