Справа № 369/3340/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/226/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 14.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_6 звернулась з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що 09 липня 2011 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти в розмірі 18 000 грн., про що склав власноручно розписку.

Зважаючи на тривалість повернення коштів, вона надіслала йому вимогу, в якій встановила термін погашення до 27 лютого 2014 року.

Свої зобовязання за договором відповідач не виконує та не повернув кошти в повному розмірі, а тому утворилась заборгованість у 18 000 грн.

Оскільки зобовязання не виконане у строки, тому відповідач має повернути борг з врахуванням індексу інфляції в розмірі 14 114,38 грн., трьох відсотків річних 1 127,34 грн. та пеню в розмірі 14 441,89 грн.

Також вказувала, що через неправомірні дії відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 18 000 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь заборгованість в розмірі 18 000 грн., три відсотки річних 1 127,34 грн., інфляційні втрати 14 114,38 грн., пеню 14 441,89 грн., моральну шкоду в розмірі 18 000 грн., а всього 65 683,61 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 18 000 грн. (вісімнадцять тисяч грн.) та вирішено питання щодо судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту з'ясування обставин справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_6 також звернулась із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту з'ясування обставин справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду змінити в частині стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені, та задовольнити її позовні вимоги в цій частині.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає відхиленню, а рішення суду скасуванню в частині стягнення заборгованості, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовою колегією встановлено, що 09 липня 2011 року ОСОБА_5 надав розписку в якій вказав, що обіцяє віддати 18 000 грн. ОСОБА_6, після того, як продасть земельну ділянку.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за даним договором ОСОБА_5 отримав в борг 18 000 грн., однак відповідач не виконав свого зобовязання за договором позики щодо повернення грошових коштів, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення суми боргу за договором позики.

Проте судова колегія не в повній мірі погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Тобто, за договором позики позичальник отримує кошти з умовою їх повернення у визначений строк. Це є предметом договору позики. Підтвердженням умов договору позики є розписка позичальника або інший документ.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання саме боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання".

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що "письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику".

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зі змісту розписки вбачається, що 09 липня 2011 року ОСОБА_5 взяв на себе зобов»язання віддати ОСОБА_6 18 000 грн. після продажу земельної ділянки.

Тобто, відповідач взяв на себе зобов»язання щодо віддачі позивачці грошових коштів, які він отримає від продажу своєї земельної ділянки, а не у зв»язку з отриманням вказаної грошової суми ним раніше у борг.

Факт отримання відповідачем у позивача в борг грошових коштів в розмірі 18 000 грн. не було підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Отже, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_5 отримав в борг у позивачки грошові кошти в розмірі 18 000 грн., і саме тому повинен їх повернути є помилковими, а позовні вимоги, які позивач обгрунтовувала ст.ст. 1046-1050 ЦК України є необгрунтованими та безпідставними.

Таким чином, враховуючи зміст наданої розписки, місцевий суд прийшов до необґрунтованого висновку, що між сторонами був укладений саме договір позики, оскільки в ній відсутній і не вбачається факт отримання в борг будь-якої суми грошових коштів відповідачем, а всі висновки суду з цього приводу є лише припущеннями, на яких відповідно до ст. 60 ЦПК України не може грунтуватися рішення суду.

Натомість, відповідач обіцяє віддати позивачу 18 000 грн. з продажу земельної ділянки.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України у звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального і процесуального права, з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи нове рішення колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов»язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Отже, враховуючи зміст розписки, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами дійсно виникли певного роду зобов»язання, тобто правовідношення, в якому одна сторона (боржник ОСОБА_5А.) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора ОСОБА_6А.) певну дію віддати 18 000 грн. після продажу земельної ділянки, і остання має право вимагати від боржника виконання його обов»язку після настання події, яка неминуче має настати, оскільки строк виконання даного зобов»язання було визначено саме вказівкою на цю подію (продаж земельної ділянки).

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка відповідачем не продана і позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тих обставин, що подія, якою було визначено строк виконання даного зобов»язання вже настала, а відповідач ухиляється від виконання свого обов»язку.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що звернення до суду з даним позовом є передчасним, оскільки позивачем не доведено, що відповідачем порушуються, невизнаються або оспорюються його права, а у зв»язку з цим доводи апеляційної скарги ОСОБА_5А, вважає такими, що заслуговують на увагу.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 з приводу надіслання відповідачу претензії від 14 лютого 2014 року щодо поверненя боргу, і у зв»язку з цим настання строку виконання зобов»язання, то вони колегією суддів розцінюються критично, оскільки застосування ч.2 ст. 530 ЦК України, на думку колегії суддів, у даному випадку є неправильним та помилковим, з огляду на те, що розпискою було чітко визначено строк виконання зобов»язання вказівкою на подію, яка неминуче має настати (ч.1 ст.530 ЦК України).

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування в частині стягнення боргу у розмірі 18 000 грн., та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Згідно з ч.1 і ч.5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, стягненню з позивача на користь відповідача підлягають судові витрати у вигляді судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги в розмірі 722, 52 грн. (а.с.48).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2016 року скасувати в частині стягнення заборгованості у розмірі 18 000 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 722 (сімсот двадцять дві) грн. 52 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: В.І.Олійник

ОСОБА_2