САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/7072/16-ц
Провадження № 2/206/338/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" травня 2017 р.

Самарський районний суд міста ОСОБА_1 у складі: головуючого- судді:ОСОБА_2, при секретареві:ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Дніпровської міської ради, третя особа: Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровській області про припинення права власності на земельну ділянку, скасування державного акту, визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом та збільшивши позовні вимоги просив припинити право власності ОСОБА_5В у звязку зі смертю на земельну ділянку розміром 0,1189 га, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Календарна,28, скасувати державний акт серії ДП Д* №018167, код ДЗК:84191011 на право приватної власності на землю, виданий на імя ОСОБА_5, на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської Ради народних депутатів від 17.12.1998р. №2502, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №018167, визнати за ним право власності на земельну ділянку розміром 0,1189 га, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Календарна,28, мотивуючи тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу належить домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Календарна,28, яке розташоване на земельній ділянці площею 1189 кв.м. Починаючи з 2001 року і по теперішній день, тобто майже 16 років, він мешкає, володіє та розпоряджається належним йому домоволодінням. У жовтні 2016 року під час оформлення субсидії, він випадково дізнався, що земельна ділянка розміром 1189 кв.м. на якій розташоване належне йому домоволодіння, а належить колишній власниці домоволодіння ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на землю площею 0,1189 га в межах згідно з планом серії ДП №18167 від 10.02.1999р. В тексті договору про купівлю домоволодіння, він бачив, що воно розташоване на земельній ділянці площею 1189 кв.м, і вважав що придбав будинок і земельну ділянку. Він не знав, що на момент купівлі домоволодіння діяло законодавство, що передбачало окреме придбання землі та домоволодіння. Зі слів сусідів, які підтримували стосунки з ОСОБА_5, він дізнався, що рік назад у 2015 році вона померла. Жодних претензій, з боку власника земельної ділянки розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Календарна,28 ОСОБА_5 до нього, протягом 16-ти років не було. Виходячи з того, що він є власником домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Календарна,28, яке розташоване на земельній ділянці, що не була переоформлена на нього, а її власниця ОСОБА_5 померла та крім нього інших претендентів на цю земельну ділянку не має, то він має право претендувати на неї.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та наполягала на його задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з тих підстав, що позивачем не наведено передбачених законом підстав для визнання припиненим права власності на спірну земельну ділянку.

Представник третьої особи Управління держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Як встановлено судом та убачається із матеріалів 15.02.2001 року між ОСОБА_6, яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу будинку А-1 з надвірними побудовами, що знаходиться в м. Дніпро (ОСОБА_1), вул. Календарна,28 та розташований на земельній ділянці площею 1189 кв.м.(а.с.5).

Власником земельної ділянки під цим домоволодінням є ОСОБА_5, що підтверджується актом про право приватної власності на землю (а.с.9)

06 серпня 2015 року ОСОБА_5 померла (а.с.10).

Відповідно інформації наданої Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою, що до майна ОСОБА_5, яка померла 06.08.2015 року, то спадкова справа не відкривалась. Інформацію перевірено за алфавітними книгами обліку спадкових справ з 2015 року по 2017 рік включно та за Спадковим реєстром (а.с.30).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 6 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Стаття 17 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

На підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської Ради народних депутатів № 2502 від 17 грудня 1998 року ОСОБА_5, як власнику на той час будинку по вул. Календарна,28 в Самарському районі м. Дніпропетровська, було передано у власність земельну ділянку площею 0,1189 га для обслуговування цього будинку та ведення підсобного господарства. Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на імя ОСОБА_5 10.02.1999 року, серії ДП Д*№018167.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

Виконавчий комітет ОСОБА_1 міської Ради надавши ОСОБА_5 спірну земельну ділянку діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі, і з видачею державного акту на право власності, оскільки факт неправомірності таких дій та рішення не був доведений позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України.

До того ж, позивач взагалі не навів підстав з яких слід скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, тому позов у цій частині вимог є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Як розяснив в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності відповідно до вимог ст. 23 ЗК України.

Стаття 23 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, виходячи з того, що угода з продажу будинку №28 по вул. Календарна в м. Дніпро укладена 15 лютого 2001 року, тобто до 1 січня 2002 року та в самому договорі відчуження не було передбачено ніяких умов щодо земельної ділянки на якій розташований будинок та прилеглі до нього споруди, а тому відповідно до діючого на той час законодавства від відчужувача ОСОБА_5, як власника вищезазначеної земельної ділянки перейшло право власності до позивача ОСОБА_7, перехід якого останній лише повинен був переоформити.

У звязку з чим, суд вважає вимоги позивача про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку передчасними, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про відмову позивачу в переоформленні його прав власності, що б в свою чергу свідчило про оспорювання чи не визнання прав позивача на спірну земельну ділянку та необхідність їх захисту в судовому порядку.

До того ж, позивачем обраний не зовсім належний спосіб захисту своїх прав, оскільки зі скасуванням державного акту про право приватної власності на землю, виданого на імя ОСОБА_5, відпадуть і підстави з яких до позивача при укладанні договору купівлі-продажу будинку перейшло належне відчужувачу право власності на спірну земельну ділянку.

Що стосується вимоги про припинення права власності ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку, то вона не підлягає задоволенню, оскільки остання померла, а відповідно до ст. 25 ЦК у момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи. До того ж, ст. 140 ЗК України прямо передбачає припинення права власності на земельну ділянку у звязку зі смертю власника за відсутності спадкоємця, а тому додаткової констатації рішенням суду даний факт не потребує.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209,212-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.В. Зайченко