№ 336/7879/14-ц
провадження № 2/336/1/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2017 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

при секретарі Скибі О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Родовід Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору удаваним правочином, -

В С Т А Н О В И В:

06.10.2014 р. ПАТ Родовід Банк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який уточнило в процесі розгляду справи в частині розміру заборгованості.

За позовом, посилаючись на ст..ст.526, 546, 550, 610, 611, 625 ЦК України та умови договору 34.1/АА-00009.08.2 від 15.07.2008 р., просить стягнути з відповідача заборгованість станом на 12.12.2016 р. в сумі 12 873,22 долари США та 1 984 999,11 грн., з яких: сума простроченої заборгованості за кредитом 9897,40 доларів США; сума простроченої заборгованості за процентами 2975,82 доларів США; сума нарахованої пені за прострочення кредиту 1 504 044,26 грн.; сума нарахованої пені за прострочені проценти 452 216,24 грн.; сума нарахованих 3% річних за прострочення кредиту 18 840,72 грн.; сума нарахованих 3% річних за прострочення процентів 5 593,78 грн.; штраф 4 304,11 грн.

ОСОБА_1 25.11.2016 р. звернулась до суду з позовом до ПАТ «Родовід Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору удаваним правочином. В позовній заяві зазначила, що 15.07.2008 р. між нею та відповідачем був укладений кредитний договір № 34.1/АА-00009.08.2.

П.1.1 зазначеного договору передбачено, що банк відкриває позичальнику кредитну лінію на загальну суму 33 262,91 долари США з оплатою по процентній ставці 14,5% річних з терміном погашення по 15.07.2015 р. включно.

Договором був визначений щомісячний платіж, який позичальник зобов»язаний вносити на рахунок банку в іноземній валюті у розмірі 396 доларів США.

Згідно п.1.2 кредитні кошти надаються виключно на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів.

Підписання зазначеного договору про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку ПАТ «Родовід Банк».

Враховуючи, що вона, як позичальник, є споживачем кредитних послуг банку та кошти отримала на придбання автомобіля, дані правовідносини мають регулюватись ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч.2 згаданої норми, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

Кредитний договір № 34.1/А-00009.08.2 від 15.07.2008 р. не відповідає вимогам чинного законодавства, містить в собі несправедливі та дискримінаційні умови, положення договору надають значну перевагу банку, натомість позбавляють позичальника значного обсягу прав, встановлюючи одночасно жорсткі обов»язки та відповідальність для споживача кредитних послуг.

Так, відповідно до ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов»язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірах та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов»язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно п.2 вищезазначеної статті перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов»язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1)особу та місцезнаходження кредитодавця;

2)кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов»язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов»язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб»єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Банком на надано їй жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту, зміну курсу долара США відносно гривні, не надано інформації про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання нею продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит.

Вона, як споживач кредитних послуг, не мала реальної змоги надати дійсну оцінку положенням даного договору та наслідків його укладення через ненадання банком повної, достовірної та своєчасної інформації про умови, порядок кредитування та супутні послуги.

Кредитний договір між нею та банком за пропозицією банку був укладений у доларах США, оскільки працівники банку запевняли її, що кредитні ресурси в доларах США коштують значно дешевше і мають менший процент за їх використання, ніж кредитні ресурси в українській гривні. Фактично кредит був наданий саме у гривні, а не у доларах США, у загальній сумі 160 992,48 грн. (33262,91 доларів США х 4,84 = 160 992,48).

Відповідно до п.2.1 договору купівлі-продажу № ВА-0000349 від 22.05.2008 р. ціна автомобіля, на придбання якого видавались кредитні кошти, також була визначена у гривні та становила 167 610 грн., в т.ч. ПДВ 27935 грн. Згідно п.2.3 зазначеного договору купівлі-продажу покупець зобов»язується оплатити товар за ціною, визначеною у п.2.1 договору, тобто за 167 610 грн., в т.ч. ПДВ 27 935 грн.

Таким чином, взагалі була відсутня необхідність укладення кредитного договору саме в доларах США. Отже, між нею та банком був фактично укладений договір споживчого кредитування у гривні, тобто кредитний договір № 34.1/АА-00009.08.2 є удаваним правочином, так як його було вчинено з метою приховання іншого правочину, в якому саме була потреба та який сторони вчинили в дійсності, а саме: було здійснено надання кредиту в національній валюті України - гривні.

Оскільки між нею та банком фактично було укладено договір про надання кредиту для придбання товару в національній валюті України гривні, в розмірі 160 992,48 грн., що було еквівалентно 33 262,91 доларам США, відносини між нею та банком мають бути врегульовані саме таким договором.

Під час укладання удаваного кредитного договору № 34.1/АА-00009.08.2 було порушено її права тим, що через значне підвищення курсу долара США до української гривні, їй в даний час необхідно сплачувати значно більшу суму тіла кредиту в гривні, ніж фактично отриману від банку, та значно більшу суму процентів в гривні, ніж фактично передбачену кредитним договором на час його укладення.

З підвищенням курсу іноземної валюти (більше ніж в п»ять разів), сума боргу значно зросла.

Посилаючись на ст.ст.235, 533 ЦК України, за позовом ОСОБА_1 просить визнати кредитний договір № 34.1/АА-00009.08.2 від 15.07.2008 р., укладений між нею та ПАТ «Родовід Банк» - удаваним правочином; застосувати наслідки удаваного правочину та визнати кредитний договір таким, що укладений в національній валюті України гривні в сумі 160 992,48 грн.

Представник ПАТ «Родовід Банк» в судовому засіданні підтримала позов банку, просила його задовольнити, та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

Представник ОСОБА_1 підтримав позов, пред»явлений до банку, та просив відмовити в задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» через недоведеність їх вимог. В процесі розгляду справи подавав клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (т.1 а.с.63-65).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ Родовід Банк до ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, в задоволенні ж позову ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк» слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15.07.2008 р. між АТ «Родовід банк» (17.06.2009 р., на виконання вимог ЗУ "Про акціонерні товариства" від 17.09.2008 р. найменування Відкритого акціонерного товариства «Родовід Банк» було змінено на Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» та ПАТ «Родовід Банк» є правонаступником ВАТ «Родовід Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 34.1/АА-00009.08.2.

Відповідно до змісту п.п.1.1, 1.2 кредитного договору, банк відкриває позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 33 262,91 долари США терміном по 15.07.2015 р. включно. Кредитні кошти було надано на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів.

Відповідно до п.1.5 кредитного договору процентна ставка за кредитами за цим договором становила 14,5 % річних.

Згідно п.2.1 кредитного договору банк зобов»язується надавати позичальнику кредит на цілі, передбачені у п.1.2 цього договору, на загальну суму, що не перевищує розмір кредитної лінії, вказаній у п.1.1 цього договору, згідно з письмовими заявками позичальника.

Факт видачі 15.07.2008 р. позичальнику кредитних коштів у розмірі 33 262,91 долари США підтверджується випискою по особовому рахунку № 206.840.00009 (п.1.3 кредитного договору) за період з 15.07.2008 р. по 12.12.2016 р. Рух коштів по сплаті простроченого кредиту відображений у виписці по особовому рахунку № 206.840.00009.

Таким чином, ПАТ «Родовід Банк» виконав свої зобов»язання перед позичальником за кредитним договором у повному обсязі.

ОСОБА_1 зобов»язалась, відповідно до змісту п.п.3.1.1, 3.1.3 кредитного договору починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитом в сумі 396 доларів США та нарахованими процентами шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок банку. Датою сплати заборгованості за кредитом та процентами є день зарахування коштів на рахунки, вказані у пункті 1.3, 1.6 цього договору. Позичальник зобов»язався уточнити суму нарахованих процентів за користування кредитами, які повинні бути сплачені в строк, вказаний у пункті 3.1.1 цього договору.

Відповідно до п.3.10 кредитного договору, позичальник зобов»язався за ненадання банку у встановлені цим договором строки будь-яких документів, обов»язковість надання яких передбачено пунктами 3.3, 3.8, 3.9 цього договору, сплачувати банку штраф у розмірі 0,5 процентів від загальної суми отриманих кредитних коштів згідно з цим договором. Позичальником порушено п.3.3 кредитного договору, а саме: не надано до банку копію договору страхування автомобіля на 2014 рік.

За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов»язався сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості.

Викладене підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов"язання.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Частиною 2 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегулювані цими актами.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами.

В судовому засіданні представник відповідача, не погоджуючись з розрахунком заборгованості складеним позивачем, заявляв клопотання про призначенні у справі бухгалтерської-економічної експертизи, висновок якої мав намір використовувати у якості доказу у справі.

На підставі ч.2 ст.27, ч.2 ст.131 ЦПК України, судом було відмовлено в задоволенні заявленого клопотання.

Суд вважає доводи відповідача неспроможними з огляду на наступне.

За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ст.57 ЦПК України визначено, що на підставі письмових доказів суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Підстав визнавати наданий позивачем розрахунок заборгованості, як і виписку з особового рахунку відповідача (т.1 а.с.7, 7-19, 186-187, 188-194), суд не встановив, а тому приймає їх до уваги при постановленні рішення.

Клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не підлягає задоволенню.

Так судом встановлено, що договір між банком та відповідачем був укладений 15.07.2008 р.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за даним договором 06.10.2014 р. (т.1 а.с.1, 44).

Дійсно, в силу вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 ч. 2 п. 1 ЦК України).

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13, яка є обов'язковою для загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України: «Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів».

В силу вимог ст. 267 ч. ч. 3,4 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача в процесі розгляду справи подавав заяву про застосування строк позовної давності.

Проте, зміст виписки з особового розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед Банком за вищезазначеним договором від 15.07.2008 року, який був додатком до позову Банку у цій справі (а.с.7-19 т.1), свідчить про те, що відповідач постійно з 15.05.2008 року по 11.06.2013 р. робила часткові погашення заборгованості за вказаним договором (зокрема, 08.08.2008 р., 09.09.2008 р., 07.10.2008 р., 10.11.2008 р., 10.12.2008 р., 06.01.2009 р., 09.02.2009 р., 10.03.2009 р., 09.04.2009 р., 08.05.2009 р., 10.06.2009 р., 09.07.2009 р., 11.08.2009 р., 10.09.2009 р., 08.10.2009 р., 09.11.2009 р., 10.12.2009 р., 11.01.2010 р., 10.02.2010 р., 11.03.2010 р., 16.04.2010 р., 07.05.2010 р., 10.06.2010 р., 01.07.2010 р., 16.07.2010 р., 09.09.2010 р., 11.10.2010 р., 10.11.2010 р., 10.10.2010 р., 12.01.2011 р., 09.02.2011 р., 10.03.2011 р., 11.04.2011 р., 10.05.2011 р., 09.06.2011 р., 08.07.2011 р., 09.08.2011 р., 09.09.2011 р., 10.10.2011 р., 11.11.2011 р., 09.12.2011 р., 06.01.2012 р., 11.09.2012 р., 10.10.2012 р., 13.11.2012 р., 11.12.2012 р., 11.01.2013 р., 12.02.2013 р., 12.03.2013 р., 11.04.2013 р., 17.05.2013 р., 11.06.2013 р.), що свідчить про визнання ОСОБА_1 боргу перед банком за вищезазначеним договором та, в силу вимог ст. 264 ч.1 ЦК України, перериває перебіг позовної давності.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ч. 3 ЦК України).

Таким чином, існування між сторонами кредитного договору підтверджується також фактичним виконанням сторонами його умов, хоча і не завжди добросовісним з боку відповідача.

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог банку і стягнення заборгованості, адже позивачем доведено факт невиконання відповідачем зобов"язань за кредитним договором та надано відповідний розрахунок суми заборгованості, що відповідачем частково або повністю не спростований, а доводи відповідача, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс 14 від 03 вересня 2014 року.

Суд дійшов висновку про зменшення суми нарахованої пені за прострочення кредиту, суми нарахованої пені за прострочені проценти та штрафу, які нараховані станом на 12.12.2016 р., оскільки нарахована сума неустойки є неспівмірною із сумою заборгованості і перевищує її розмір, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, які визначені у п. 6 ч. 1 ст. 3; ч. 3 ст. 509 ЦК України, а саме щодо справедливості, добросовісності та розумності, і вважає за можливе її зменшити до 76 933 грн., що відповідає сумі простроченої заборгованості за процентами 2975,82 доларів США.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд виходив з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Ст.235 ЦК України визначає, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.

Як встановлено судом 15 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Родовід Банк» був укладений договір № 34.1/АА-00009.08.2, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 33262,91 доларів США, на строк до «15» липня 2015 року, а ОСОБА_1 зобов'язалася прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредитні кошти, сплатити плату за кредит, сплативши за його користування 14,5 % річних.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін та зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Положеннями ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оспорюваний договір містить усі істотні в розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України умови для таких видів договорів і підписаний обома сторонами.

На час укладення договору про надання кредиту, позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена зі змістом вказаних договорів і наслідками порушення зобов'язань за цими договорами. Вказане підтверджується підписами позичальника в кредитному договорі. Такі підписи містяться на кожній сторінці договору та в усіх додатках. Належність підпису ОСОБА_1 останньою не оспорювалась.

Відповідно до п.7.9 кредитного договору позичальник, підписуючи цей договір, підтвердила, що вона отримала у письмовій формі та ознайомлена з інформацією, наданою банком про умови кредитування, вартість сукупних послуг, орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Відповідно до п.1.1 договору банк відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 33262,91 долари США.

Отже, підписавши даний договір, а також додатки до нього додаткові угоди, суд вважає, що позивач тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, вapтocтi, видів та предметів cyпyтнix послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, тобто виразила свою безумовну згоду з усіма його істотними умовами, що стосуються умов надання та повернення кредиту.

Таким чином, наведені вище факти повністю спростовують твердження позивача про ненадання їй банком повної інформації щодо умов кредитування.

Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі, у тому числі щодо валюти кредитування.

Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Стосовно посилань позивача на коливання курсу валют, на економічну та фінансову кризу, як на підстави визнання договору удаваним слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Згідно iз ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Miнicтpiв України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним банком за погодженням з Кабінетом Міністрів.

Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затверджене Постановою правління НБУ від 12.11.2003 р. № 496, визначає, що офіційний курс гривні до іноземних валют, в тому числі до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про користування іноземних валют за станом на останню дату.

Враховуючи те, що чинним законодавством України не закріплена стабільність курсу гривні до іноземних валют, при укладанні договорів про кредитування саме в доларах США, тим самим беручи на себе зобов'язання повернути кредитні кошти в цій валюті, позивач була обізнана, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, і зміна цього курсу, можливо, відбудеться, а тому повинна була передбачити і врахувати підвищення валютного ризику за кредитним договором.

Коливання курсу валют не можуть бути підставою для визнання кредитного договору удаваним правочином.

Як роз"яснено у п.25 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК ( 435-15 ), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

З аналізу доводів учасників процесу, норм чинного законодавства, суд вважає, що позичальник, тобто ОСОБА_1, підписуючи спірний кредитний договір, не обравши умови кредитування в національній валюті, підтвердила, що усвідомлює можливість коливання курсових різниць валюти кредиту при отриманні коштів кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Всупереч ст. 60 ЦПК України позивач не представила суду доказів та не довела наявності порушень при видачі відповідачем кредитних коштів у доларах США та укладенні договору з порушенням вимог чинного законодавства чи того, що між сторонами був укладений інший правочин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання кредитного договору удавним правочином.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» судовий збір у сумі 3968,33 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.3, 10, 11, 88, 208, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства Родовід Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за договором № 34.1/АА-00009.08.2 від 15.07.2008 р. в сумі 12 873,22 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят три) долари 22 центи (9 897,40 доларів США прострочена заборгованість за кредитом; 2 975,82 долари США прострочена заборгованість за процентами) та 101 427,50 грн. (18 840,72 грн. сума нарахованих 3% річних за прострочення кредиту; 5 593,78 грн. сума 3 % річних за прострочення процентів, 76 993 грн. пеня та штраф).

В задоволенні іншої частини позовних вимог Публічного акціонерного товариства Родовід Банк до ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору удаваним правочином відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» судовий збір в сумі 3968,33 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Дмитрюк