АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/6442/15-ц Номер провадження 22-ц/786/449/17Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Абрамова П.С., Одринської Т.В.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні кімнатою АДРЕСА_1 шляхом виселення, зняти відповідачів із реєстрації в кімнаті № 917 за вказаною вище адресою.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 19 жовтня 2014 року між ним та ПАТ «Полтаваагротранс» укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого він прийняв у власність 43/5000 частки у праві власності на будівлю гуртожитку літ. «А-9», що знаходиться по АДРЕСА_1 За вказаним договором йому у власність перейшла кімната № 917, що знаходиться на дев'ятому поверсі, згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29687437.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_3 на праві приватної власності кімнатою АДРЕСА_1 шляхом їх виселення. Знято ОСОБА_2 та ОСОБА_4 із реєстрації в кімнаті АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки договору купівлі-продажу будівлі гуртожитку, на підставі якого позивач отримав у власність, зокрема і кімнату, де мешкають відповідачі. Не застосував закон, який має бути застосований до спірних правовідносин, а саме ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 07 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги і позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи, 19 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Полтаваагротранс» укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивачу передано у власність 43/5000 частки у праві власності на будівлю гуртожитку літ. «А-9» по АДРЕСА_1 Разом із іншим майном, указаним у договорі, у володіння та користування позивача перейшла кімната № 917 за вказаною вище адресою.

Право власності на зазначене майно підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 29687437.

Під час укладення договору купівлі-продажу позивача повідомлено про те, що у відчужуваній кімнаті є зареєстровані особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

06 серпня 2014 року ПАТ «Полтаваавтотранс» направлено відповідачам рекомендовані листи з повідомленням про те, що з 10 вересня 2014 року кімната АДРЕСА_1 буде виставлена на продаж, а 10 листопада 2014 року - рекомендовані листи з повідомленням про те, що 17 листопада 2014 року кімната № 917 за вищезазначеною адресою буде продана третім особам.

На даний час ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживають та зареєстровані у спірній кімнаті.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції дав їм правильну юридичну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних підстав.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Важливим є визначення характеру правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, що дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як власник спірного приміщення, просив суд усунути порушення, які перешкоджають здійсненню права розпорядження належним йому майном, тобто ним було пред'явлено негаторний позов - позов власника про усунення порушень на підставі ст. 391 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Судом першої інстанції встановлено факт відчуження спірного житлового приміщення і переходу права власності на майно до позивача, який жодних договорів із відповідачами не укладав, позивач виявив намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому вимоги щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із кімнати № 917 у гуртожитку по вул.Київське шосе,56 у м.Полтаві відповідають положенням ст. 16 ЦК України, а порушене право користування власністю - відновленню.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

При цьому, закон не передбачив перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) за особами, яким попереднім власником їм було надане таке право.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.

Право відповідачів, які не є власниками спірного житлового приміщення, на користування ним було похідними від прав колишнього власника цього житла, а з припиненням його права власності, припинилося й право відповідачів на користування житлом.

Із матеріалів справи вбачається, що після зміни власника спірного житлового приміщення відповідачі не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308 ч.1, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Лобов

Судді: П.С.Абрамов

Т.В.Одринська

З оригіналом згідно

Суддя: О.А.Лобов