Справа № 147/1209/15-ц
Провадження № 2/147/38/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2017 року Тростянецький районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Волошина І.А.,

за участі секретаря Чудак Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Тростянець, Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, зазначивши, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ААС №843823, виданого ВРЕР-5 УДАІ в м. Київ від 06.07.2011 року, він являється власником транспортного засобу легкового автомобіля з кузовом універсал-В, синього кольору, марки ВАЗ 2102, державний номерний знак НОМЕР_1. Належний йому на праві власності автомобіль з літа 2012 року зберігався в домогосподарстві ОСОБА_3, що приходиться йому рідною тіткою, за адресою село Тростянчик, вул. Гагаріна, 40. 17.09.2012 року його племінник ОСОБА_2, онук ОСОБА_3, без дозволу взяв вищевказаний автомобіль та пошкодив його, чим завдав позивачу майнової шкоди на суму 31297,41 грн., що підтверджується висновком експерта №651Е-08/15 з автотоварознавчого дослідження від 08.09.2015 року. Протягом тривалого часу ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 повернути кошти за пошкоджений автомобіль, однак останній уникає зустрічі, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Просив стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду внаслідок пошкодження автомобіля в розмірі 31297,41 грн. В подальшому позивач збільшив свої вимоги та просив стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 38610,85 грн та всі судові витрати покласти на відповідача.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, однак позивач надав на адресу суду заяву, в якій він просив розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача адвокат ОСОБА_5 в судове засідання не зявились, однак представником відповідача на адресу суду було подано заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову заперечив, а тому просив відмовити в його задоволенні повністю. Також просив застосувати позовну давність у відповідності до заяви від 10.11.2015 року, в якій зазначено, що подія завдання матеріальної шкоди сталася 17.09.2012 року, а ОСОБА_1 звернувся до суду лише 22.09.2015 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Окрім того, на адресу суду подав заяву про сумнів з приводу достовірності доказів, мотивуючи її тим, що документи, які були подані позивачем до початку розгляду справи по суті, а саме: супровідний лист від від 22.12.2015 року №709/219-2015 року Т.в.о. начальника СВ Тростянецького ВП Бершадського ВП ГУ НП у Вінницькій області, який був наданий на запит позивача, копія пояснень (без зазначення дати) ОСОБА_3, копію пояснень ОСОБА_2 від 03.06.2014 року,копія висновку про результати розгляду звернення громадянина ОСОБА_1 від 03.06.2014 року, ніким та нічим не завірені та не засвідчені, тому викликають у нього сумніви з приводу їх достовірності, а тому просив виключити їх з числа доказів.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України, враховуючи, що кожний із них скористався своїми процесуальними правами.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, давши оцінку усім зібраним у справі доказам, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач є власником транспортного засобу - легкового автомобіля з кузовом універсал-В, синього кольору, марки ВАЗ 2102, державний номерний знак НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ААС №843823, виданого ВРЕР-5 УДАІ в м. Київ від 06.07.2011 року.

Належний йому на праві власності автомобіль з літа 2012 року зберігався в домогосподарстві ОСОБА_3 за адресою: село Тростянчик, вул.Гагаріна, 40, Тростянецького району Вінницької області.

17.09.2012 року ОСОБА_2, онук ОСОБА_3, житель ІНФОРМАЦІЯ_1, взяв без дозволу вищевказаний автомобіль та пошкодив його, чим завдав ОСОБА_1 майнової шкоди.

Факт пошкодження транспортного засобу, належного позивачу, підтверджуються матеріалами перевірки за зверненням ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно письмового пояснення ОСОБА_2 від 03.06.2014 року, останній пояснив, що 17.09.2012 року у вечірній час він взяв без дозволу легковий автомобіль НОМЕР_2, що належить його дядьку ОСОБА_1, який на той час знаходився у місті Києві. Даним автомобілем він поїхав в с. Глибочок, де здійснив наїзд на металевий паркан та пошкодив автомобіль, а саме погнув капот, ліве переднє крило, праву стійку, тріснули лобове скло та ліва фара. Після цього відповідач залишив автомобіль в майстерні по ремонту автомобілів та пішов додому. Через декілька днів ОСОБА_3 зателефонувала до ОСОБА_1 та повідомила про скоєне.

Висновком про результати розгляду звернення громадянина ОСОБА_1 від 03.06.2014 року встановлено, що дійсно 17.09.2012 року у вечірній час ОСОБА_2, керуючи автомобілем ВАЗ 2102, державний номерний знак НОМЕР_1, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, скоїв наїзд на загорожу приватного домогосподарства в с. Глибочок, чим пошкодив легковий автомобіль, що належить його дядькові ОСОБА_1 Приблизно через рік по тому, ОСОБА_1 домовився із ОСОБА_2 про те, що останній відремонтує інший автомобіль, який належить ОСОБА_1, а решту завданих йому збитків поверне, однак на даний час решту коштів ОСОБА_2 не повернув. Ознаки кримінального правопорушення за даною подією відсутні.

Дані докази суд приймає до уваги, як належні докази, оскільки вони надані за клопотанням представника позивача т.в.о. начальником СВ Тростянецького ВП, та не спростовані відповідачем в судовому засіданні.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Ухвалою суду від 22.12.2015 року призначено у даній справі авто товарознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта за результатами автотоварознавчої експертизи по визначенню матеріального збитку завданого власнику КТЗ від 22.02.2016 року №45/16-21, ринкова розрахункова вартість легкового автомобіля ВАЗ-2102, д/н АА 78-26КІ, 1975 року виготовлення, згідно розрахунків на день проведення експертизи складає 59611,78 грн. Матеріальний збиток, завданий власнику легкового автомобіля НОМЕР_3, 1975 року виготовлення, внаслідок пошкодження при ДТП, згідно розрахунків експертизи складає 38610,85 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є - завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є - втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як зазначено в Постанові Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1997 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст. ст. 185,187,189 ЦПК України.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не приймає до уваги позицію відповідача щодо застосування строку позовної давності виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.11.2014 року (справа №6-160 цс 14), відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Отже, в даній цивільній справі перебіг трирічного строку позовної давності розпочався з 17.09.2012 року та мав би закінчитися для позивача 17.09.2015 року.

Позивач звернувся до суду з позовом у даній справі 16.09.2015 року, що підтверджується поштовим штампом на конверті, доданим до позовної заяви, тобто менше ніж через три роки з моменту пошкодження автомобіля та до моменту закінчення строку позовної давності.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, аналізуючи та оцінюючі всі обставини справи, докази в їх сукупності, в судовому засіданні було підтверджено події, що відбулися 17.09.2012 в с. Глибочок Тростянецького району Вінницької області, в тому числі і факту пошкодження легкового автомобіля ВАЗ-2102, а тому суд приходить до висновку про доведеність вини відповідача у вчиненому та відповідно до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та відшкодування відповідачем матеріальної шкоди позивачу за пошкодження автомобіля у розмірі 38610,85 грн.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи.

Пунктом 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 встановлено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ст.88 ЦПК України та керуватись тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

ОСОБА_1 при подачі позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 487,20 грн. що підтверджується квитанцією від 16.09.2016 р. №0.0.435531434.1(а.с.1) та судовий збір у розмірі 243,60 грн., що підтверджується квитанцією №QS26925276 від 22.12.2015 року(а.с.47), за експертизу 45/16-21 сплатив суму 1536,00 грн., що підтверджується квитанцією № N19LE47245 від 05.02.2016 року(а.с.112), за проведення автотоварознавчого дослідження №651Е-08/15 сплатив 1100,00 грн., що підтверджується квитанцією №23_5 від 01.09.2015 року(а.с.113). Тому, згідно ст. 88 ЦПК України, сплачені відповідачем суми судового збору та витрати за проведення експертиз підлягають стягненню з відповідача у загальному розмірі 3366,80 грн.

Окрім того, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до акту виконаних робіт згідно договору про надання правової допомоги адвокат ОСОБА_4 взяв на себе зобовязання представляти інтереси ОСОБА_1 в Тростянецькому районному суді під час розгляду вказаної справи по суті, надання консультацій, підготовку документів. Сума оплати на виконання доручення - встановлена 3 000,00 грн.

Відповідно до наданої суду квитанції № 17 від 16.09.2017 року ОСОБА_1 було оплачено адвокату ОСОБА_4 за надані ним правові послуги в сумі 3 000,00 грн.

Разом з тим, судом враховано вимоги Закону України від 20.12.2001 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до ст.1 якого розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

А тому, відшкодуванню на користь відповідача з позивача підлягають витрати на правову допомогу адвоката в повному розмірі 3 000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,11,15, 57-60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 16, 22, 386, 1166, 1192 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду внаслідок пошкодження автомобіля в розмірі 38610,85грн. (тридцять вісім тисяч шістсот десять гривень 85 коп).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 6366,80грн.(шість тисяч триста шістдесят шість гривень 80коп.), що складаються з витрат понесених в зв`язку з розглядом справи в розмірі 3366,80грн. (три тисячі триста шістдесят шість гривень 80коп.) та 3000,00грн. витрат за надання правової допомоги.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя