_____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/342/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2017 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

08.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 315 766 гривень.

Свої вимоги мотивував тим, що в результаті незаконних дій з боку ОСОБА_2 йому завдано шкоду в розмірі вартості однокімнатної квартири, за яку він сплатив гроші 13.11.2001 року, проте квартиру не отримав. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 21.02.2017 року надіслав на електрону адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання також не зявився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, 20.02.2017 року надав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в запереченнях.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України

У судовому засіданні встановлено, що 17 жовтня 2001 року ОСОБА_2, що діяв на підставі дублікату довіреності від імені ОСОБА_3 та дублікату свідоцтва про право власності на житло від 05.11.1996р., виданого 15 січня 2001 року, уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, за яким останній придбав цю квартиру за 5000 грн., право власності зареєстровано в ОМБТІ 26 жовтня 2001 року за №140, стор. 113, в книзі 411пр.

13 листопада 2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продав спірну квартиру позивачу ОСОБА_1 за 4600 грн., право власності зареєстровано в ОМБТІ 14 листопада 2001 року за №140, стор. 113, в книзі 411пр.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що 23 вересня 2014 року під час звернення до паспортистки, яка обслуговує будинок № 23 корпус № 4 по вулиці Космонавтів в м. Одесі, за видачею довідки щодо відсутності зареєстрованих осіб в належній квартирі для оформлення субсидій, де йому було повідомлено, що в квартирі зареєстровані якісь невідомі йому особи, після чого він звернувся до правоохоронних органів. З матеріалів кримінального провадження він дізнався про те, що 25 листопада 2013 року державним нотаріусом було прийнято рішення про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу укладеного з нібито з ним.

Однак, суд вважає, що доводи позивача не заслуговують на увагу та спростовуються наступним.

Так, 09.09.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_8, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, про витребування майна із чужого незаконного володіння (справа №521/14976/15-ц).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що йому на праві власності належить квартира № 3 буд. 23 корпус 4 по вул. Космонавтів, у м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 14.11.2001 року. 23.09.2014 року йому стало відомо, що в належній йому квартирі зареєстрована невідома йому особа ОСОБА_7 Він вважає, що квартира вибула із його власності поза його волею на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.11.2013 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 з використанням підроблених документів. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_10, яка була введена в оману невстановленою особою.

Через два місяці 31.01.2014 року ОСОБА_10 відчужила квартиру ОСОБА_8 на підставі договору посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 14.04.2014 року ОСОБА_8 в свою чергу відчужила квартиру відповідачу ОСОБА_7 на підставі договору посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 Договір укладений 25.11.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, може бути визнаний судом недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України, оскільки його було укладено на підставі підроблених документів.

Крім того приватним нотаріусом ОСОБА_9 було неуважно перевірено договір-купівлі-продажу квартири начебто укладений 03.12.2001 року на товарній біржі, отже недбалість нотаріуса ОСОБА_9, яка мала місце під час посвідчення договору купівлі-продажу квартири, призвела до незаконного позбавлення його права власності на спірну квартиру.

10.02.2002 року постановою слідчого Малиновського РВ м. Одеси на спірну квартиру був накладений арешт, який 21.11.2013 року було незаконно скасовано державним реєстратором ОСОБА_13 на підставі підроблених документів, неправомірні дії державного реєстратора є предметом розгляду Одеського окружного адміністративного суду. У нього ніколи не виникало наміру здійснити відчуження належної йому квартири, однак в період з листопада 2013 року та по квітень 2014 року відбувся ряд неправомірних подій цілеспрямованих на заволодіння належним йому майном, з метою привласнити квартиру. В ході досудового розслідування по кримінальному провадженню щодо незаконного заволодіння спірною квартирою було встановлено, що до всіх злочинних діянь він не має жодного відношення. В рамках досудового слідства було набуто достатньо доказів про те, що стосовно спірної квартири було скоєно злочин організованим злочинним угрупуванням, що свідчить про вибуття квартири поза його волі внаслідок вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 358 та ч. 3 ст. 190 КК України, та надає йому право витребувати квартиру з незаконного володіння відповідача.

Проте, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15.09.2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Під час розгляду даної справи судом першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що ОСОБА_7 набула право власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку, тобто правомірно.

Також суд зазначає, що не заслуговують на уваги доводи позивача про те, що він не укладав договір купівлі-продажу з ОСОБА_6 03 грудня 2001 року на товарній біржі, оскільки вказаний договір до теперішнього часу є дійсним й неоспореним сторонами, що також встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року, та ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15.09.2016 року, а у відповідності до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Таким чином голослівними є твердження про те, що позивач сплатив гроші за квартиру, проте квартиру не отримав.

Позивач вказує, що в результаті незаконних дій з боку ОСОБА_2 йому завдано шкоду в розмірі 315 766 гривень вартості однокімнатної квартири, за яку він сплатив гроші 13.11.2001 року, однак вказане також нічим не підтверджено, оскільки як встановлено вище позивач сплатив за квартиру 4 600 гривень, а доказів іншого у судовому засіданні надано не було.

Вирішуючи справу по суті суд враховує положення пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» для своєчасного і правильного вирішення справи сторона, яка заявляє вимоги, про відшкодування шкоди, повинна надати суду серед іншого докази, що підтверджують заподіяння шкоди майну її реальній розмір.

Позивач у своїй позовній заяві не зазначає, якими саме діями чи бездіяльністю відповідач спричинив йому матеріальну шкоду та не надає жодних доказів, які підтверджують такі факти.

Крім того, пунктом 2 Постанови звертається увага на те, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Отже, правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовими елементами якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювана шкоди, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою заподіювана та вина.

Для настання відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦКУ необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в)причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди.

Проте позивач не наводить доказів в підтвердження того, що саме протиправними діями (бездіяльністю) відповідача йому була спричинена шкода в розумінні ст. 1166 ЦК України, суд вважає недоведеним причинний зв'язок між шкодою позивача та діями відповідача, так як жодної з перелічених підстав у даному випадку немає.

Слід зазначити, що постановою слідчого СВ Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області від 18.09.2015 року було закрито кримінальне провадження №0005395 від 28.08.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190 КК України, у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Також, в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини

На теперішній час вмотивованого рішення/ вироку суду, або постанови слідства про визнання ОСОБА_2 винним немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що позивач у судове засідання не зявився, з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не звертався у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Із матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів позивача крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження його вимог.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними, а від так не підлягають задоволенню.

Окрім того у відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 26.12.2016 року було відстрочено позивачу, ОСОБА_1 , сплату судового збору розмірі 3 157, 66 гривень до ухвалення рішення по справі.

У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати слід стягнути з позивача на користь держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. ст. 7,8,10, 11, 15, 209, ЦПК України 1166 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» , суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про відшкодування шкоди відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня оголошення рішення.

Суддя Куриленко О. М.