У Х В А Л А

3 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 4 серпня 2015 року та рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року в справі за позовом заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України в особі концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и л а :

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 4 серпня 2015 року, позов задовольнив, визнав недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладений 10 листопада 2009 року між концерном «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Свідерським Г.М. та ОСОБА_4; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 30 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 4 серпня 2015 року залишила без змін.

У січні 2017 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвалених у справі судових рішень з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 2, 80, 91, 92, 237, 244, 246, 249, 256, 257, 261, 330, 387, 388, 658 ЦК України, статті 36 1 Закону України «Про прокуратуру», статті 136 ГК України, пункту 1 статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

На підтвердження своїх вимог заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада, 21 грудня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, 16 листопада 2016 року та дві постанови від 30 листопада 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, дійшов висновку про те, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону, оскільки на час його укладення у продавця був відсутній дозвіл на відчуження нерухомого майна. Крім того, суд дійшов висновку, що позовна давність пропущена позивачем з поважних причин і його порушене право підлягає захисту.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада та 21 грудня 2016 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення суду апеляційної інстанції та передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того, ухвала від 21 грудня 2016 року постановлена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в справі про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів про право власності на земельну ділянку та повернення земельних ділянок, тобто у справі з іншим предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог в порівнянні зі справою, яку просить переглянути заявник.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (справа № 6-178цс15) міститься висновок про те, що виходячи з положень статей 256, 261 ЦК України як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 2469цс16) зазначено, що виходячи з порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, є підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У постанові від 30 листопада 2016 року (№ 6-413цс16) Верховний Суд України виклав правовий висновок, в якому зазначено, що зважаючи на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Верховний Суд України у постанові від 30 листопада 2016 року (справа № 6-2363цс16) зазначив, що виходячи з положень статей 2, 80, 91, 92, 237, 244, 246 ЦК України мають різну правову природу та не можуть бути ототожнені довіреність, яку видає юридична особа своєму представнику на вчинення правочину з відчуження майна від імені юридичної особи, та згода власника майна на його відчуження, яку власник надає згідно зі статтею 136 ГК України. Зокрема, в разі відчуження юридичною особою майна, яке закріплене за нею на праві господарського відання, ця юридична особа діє від власного імені, хоча й за обов'язкової наявності попередньої згоди власника майна. У разі видачі юридичною особою представнику довіреності на вчинення відповідного правочину, протягом строку довіреності або до припинення її дії від імені юридичної особи діє цей представник. Частиною третьою статті 249 ЦК України передбачено, що права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України в особі концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 4 серпня 2015 року та рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко