Справа № 645/2499/16-ц
Провадження № 2/645/170/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 лютого 2017 р. м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Федорової О.В.

при секретарі судового засідання Петленко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора

ОСОБА_3

про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, треті особи: Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3, в якому просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 22.10.2015 року на користь ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської нотаріальної контори. В обґрунтування позову посилався на те, що він є рідним сином ОСОБА_4, яка померла 15.11.2015 року. Після її смерті відкрилась спадщина на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Туркестанська, 13, яка належала померлій на праві власності. Після смерті матері позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та дізнався, що 22.10.2015 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстром № 2-54, яким своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, усі майнові права та обовязки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також майнові права та обовязки, які належать їй на день смерті, заповіла своєму синові ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач вважає, що заповіт вчинений його матірю на імя ОСОБА_2 є недійсним, оскільки на момент складання заповіту вона хворіла на тяжке онкологічне захворювання, потребувала сторонньої допомоги, не впізнавала позивача та його родину, не могла пересуватися та тримати ручку, усвідомлювати свої дії та керувати ними. Позивач стверджував, що ОСОБА_2 до складання заповіту робив всілякі перепони у спілкуванні та відвідуванні ним своєї матері, волевиявлення його матері не було вільним.

Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Крім того, позивач наголосив, що вважає несправедливим складення заповіту лише на ОСОБА_2.

Представник відповідача ОСОБА_7, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що заповіт ОСОБА_4 від 22.10.2015 року складено в приміщенні Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори о 09:30 год., нею вголос прочитаний та власноручно підписаний, посвідчений державним нотаріусом. Вважав, що волевиявлення ОСОБА_4 було вільним і відповідало її волі, вона розуміла значення своїх дій та могла керувати ними на момент складення заповіту, доказів зворотного позивачем суду не надано. У звязку з наведеним просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності, в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В ході розгляду даної справи заперечував проти позову, посилаючись на те, що він памятає спадкодавця ОСОБА_4, та пояснив, що остання зявилась до нотаріальної контори з сином ОСОБА_2, якого він попрохав почекати в сусідній кімнаті, а з ОСОБА_4 провів бесіду, в ході якої вона пояснила, що бажає оформити або договір дарування на ОСОБА_2 на частину будинку, що їй належить, або скласти заповіт саме на нього. Він надав їй відповідні розяснення, проте оскільки у ОСОБА_4 не було із собою Довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, вона прийшла наступного дня зранку. Представник стверджував, що він задавав ОСОБА_4 всі необхідні питання з метою зясування дієздатності останньої, запитував чому вона бажає скласти заповіт, на що вона повідомила, що у неї двоє синів, але вона бажає скласти заповіт саме на молодшого сина. Таким чином, вважає, що підстав для визнання заповіту недійсним немає.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача та третьої особи, допитавши свідків, суд встановив наступне.

15 листопада 2015 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 517395, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції від 16.11.2015 року (а.с. 89).

Позивач наголосив, що після смерті ОСОБА_4 залишилася спадщина, до складу якої входить 1/4 частина житлового будинку, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Туркестанська, 13, яка належала померлій на праві власності, на підтвердження чого надав лист КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 23-34858 від 07.09.2006 року (а.с. 12).

За життя ОСОБА_4 склала заповіт від 22 жовтня 2015 року, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2-54, за яким своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, усі майнові права та обовязки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також майнові права та обовязки, які належать їй на день смерті, заповіла своєму синові ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 90).

Вважаючи, що складення заповіту на імя відповідача не відповідало волі його матері, а також, що вона на момент його складення не була здатна розуміти значення своїх дій і керувати ними через тяжке онкологічне захворювання, а також ряд інших захворювань, позивач наголосив, що на час складення заповіту його мати проживала у своєму будинку за адресою: м. Харків, вул. Туркестанська, 13, разом з її молодшим сином ОСОБА_2 (відповідач), який ніде не працював, зловживав спиртними напоями та жив на її пенсію. Також, позивач стверджував, що відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були дуже напруженими, він її постійно ображав, бажав її скорішої смерті. У жовтні 2015 року в ОСОБА_4 діагностовано онкологічне захворювання 4 ступеню з метастазами у печінку, легені та кістки, проте за твердженням позивача, відповідач не турбувався про неї, не здійснював належного догляду за тяжко хворою матірю. Також, вказав, що ОСОБА_4 через стан свого здоровя останнім часом не впізнавала його, його дружину та свого онука.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, яка є дружиною позивача, пояснила суду, що ОСОБА_4 проживала з відповідачем, проте з позивачем у неї були дуже добрі стосунки. Наприкінці серпня 2015 року у ОСОБА_4 було діагностовано онкологічне захворювання. 20.09.215 року позивач викликав ОСОБА_4 швидку допомогу через її погане самопочуття, коли відповідача не було вдома, проте коли останній приїхав, він примусив ОСОБА_4 відмовитись від госпіталізації. Зі слів позивача їй відомо, що з 20.09.2015 року ОСОБА_4 не вставала з ліжка. Також, свідок пояснила, що 30.09.2015 року вона з чоловіком (позивачем) прийшла до ОСОБА_4 привітати її з днем народження, але остання не відреагувала на їхній візит. Свідок вважає, що відповідач здійснював на ОСОБА_4 тиск, через що вона склала на нього заповіт.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, який є сином позивача, пояснив суду, що відповідач ставиться до сімї позивача з агресією. Свідок вказав, його бабуся хворіла на онкологічне захворювання. 20.09.2015 року він з позивачем приїхав до неї додому, та побачивши її погане самопочуття, вони двічі викликали швидку допомогу, проте відповідач примусив її відмовитись від госпіталізації. Також, свідок пояснив, що наприкінці вересня 2015 року він відвідував ОСОБА_4, проте вона його не впізнала, розмовляла повільно та плутала події.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, яка проживає в іншій половині будинку № 3 по вул. Туркестанській у м. Харкові, в судовому засіданні пояснила, що позивач був хорошим сином, коли ОСОБА_4 погано себе почувала, вона постійно бачила автомобіль позивача біля її будинку. Зі слів сусідів їй відомо, що у ОСОБА_4 була пухлина головного мозку, та з вересня 2015 року вона не вставала з ліжка. Також, свідок вказала, що відповідач часто ображав матір, голосно кричав на неї, сварився із нею, та вважає, що ОСОБА_4 знаходилась під його тиском, через що заповіт складений не по її волі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11, який є лікарем-онкологом, повідомив суду, що пацієнтку ОСОБА_4 він не памятає, проте згідно з записами в її медичній карті, він оглядав її у вересні 2015 року, та через її онкологічне захворювання та больовий синдром їй були рекомендовані анальгетики групи «А» і групи «В».

Згідно з довідкою КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3» від 23.01.2017 року № 383 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, впродовж останніх пяти років за медичною допомогою до даної установи не зверталась (а.с. 199).

За висновком судово-психіатричного експерта № 75 від 27.01.2017 року, наданим комісією у складі: лікарів судово-психіатричних експертів ОСОБА_12 (голова комісії), ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (члени комісії), ОСОБА_4 за представленими даними у період часу, якому відповідає оформлення заповіту (22 жовтня 2015 року) хронічного, стійкого або тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляла; відповідно до свого психічного стану була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 201-203).

Будь-яких допустимих доказів, які б спростовували висновки експертизи, позивач суду не надав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин є презумпція правомірності правочину, яка полягає в припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Як зазначено у ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Однією з вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є вільність волевиявлення учасника правочину і її відповідальність його внутрішній волі (ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України).

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде установлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Як зазначено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновки якого є обов'язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Показання дружини позивача ОСОБА_8 та сина позивача ОСОБА_9, допитаних в судовому засіданні в якості свідків, щодо наслідків хворобливого стану ОСОБА_4, які виражалися у неможливості рухатись, нездатності впізнавати рідних і близьких, спростовуються змістом самого тексту заповіту, який складений не за місцем проживання ОСОБА_4, а саме в приміщенні нотаріальної контори, та власноруч написаним останньою текстом в заповіті та її підписом, а також висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, проведеної в ході розгляду справи, за яким ОСОБА_4 в момент підписання заповіту могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, суд критично оцінює пояснення свідків щодо відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_4 на складення оспорюваного заповіту через погані стосунки між ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_15, постійні сварки та тиск з його боку, оскільки такі висновки свідків ґрунтуються на їх припущеннях.

Доказів невідповідності змісту заповіту волі покійної матеріали справи не містять, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Таким чином, в ході розгляду справи не встановлено порушення вимог, передбачених ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Також позивачем не доведено наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 231 ЦК України, щодо вчинення особою правочину проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони.

Таким чином, аналіз зібраних по справі доказів, які всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо досліджені судом з додержанням правил належності доказів та допустимості правил доказування, враховуючи достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, свідчить про те, що волевиявлення ОСОБА_4 під час складання заповіту було вільним та відповідало її внутрішній волі, та вона розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, через Фрунзенський районний суд м. Харкова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Федорова О.В.