АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-4209/08 Номер провадження 22-ц/786/1189/17Головуючий у 1-й інстанції Савічев В.О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: представника апелянта ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької міської ради Полтавської області

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 вересня 2008 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на гараж.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що рішенням виконкому Кременчуцької міської ради від 15.06.2001 року в довгострокове користування її батьку, ОСОБА_4, була надана земельна ділянка площею 19 кв.м., по вул. Радянській, в дворі будинку 29 та за життя батько на цій земельній ділянці побудував гараж літ. «А» площею 18,4 кв.м.

Зазначає, що, після смерті у у 2001 році її батька, ОСОБА_4, вона прийняла спадщину.

З урахуванням наведеного прохала визнати за нею право власності на самовільно збудований гараж під літ. «А» площею 18,4 кв.м., розташований по вул. Радянській, 29 в м. Кременчуці; зобовязати ВК Кременчуцької міської ради присвоїти (виділити) гаражу під літ. «А» площею 18,4 кв.м., що розташований по вул. Радянській, 29 в м. Кременчуці окрему поштову адресу.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 вересня 2008 року позов ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на гараж, задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на гараж літ. «А», розташований за адресою м. Кременчук, вул. Радянська, 29, загальною площею 18,04 кв.м.

Зобовязано Виконком Кременчуцької міської ради присвоїти гаражу літ. «А», площею 18,4 кв.м., розташованому по вул. Радянській, 29 в м. Кременчуці, окрему поштову адресу.

У поданій апеляційній скарзі на рішення суду представник Кременчуцької міської ради, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що судом першої інстанції не було досліджено той факт, чи є гараж по вул. Радянській, 29-Б у м. Кременчуці нерухомим майном,

Зазначає, що батьку позивача було передано в тимчасове довгострокове користування земельну ділянку для обслуговування індивідуального гаражу, строком до 01.06.2006 року, тобто на момент розгляду даної справи в суді першої інстанції строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився.

Окрім того, зауважує, що на час прийняття рішення про передачу земельної ділянки та підписання договору тимчасового користування земельною ділянкою ОСОБА_4 уже помер, тобто фізично не міг підписати даний договір, а тому вважає, що права за вищевказаним договором не могли входити до спадкової маси.

На думку апелянта, визнаючи за позивачем право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд не врахував, що на підставі ч.5 ст.376 ЦК України таке право може бути визнане судом за власником земельної ділянки, якщо це право: по-перше відповідає цільовому призначенню земельної ділянки; по-друге, будівля відповідає архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, встановленим для житлових будинків і господарських споруд; по-третє, якщо це не порушує права третіх осіб.

Також, вказує, що в матеріалах справи не міститься доказів, що ОСОБА_4 чи позивач отримали в передбаченому законом порядку дозвіл на будівництво індивідуального гаражу.

У судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення представника апелянта, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, відповідно до актового запису №б/н, в Книзі записів актів громадянського стану про народження с. Огульці Валківського району Харківської області, ОСОБА_5 народилась 18.07.1949 року, батьками її записані ОСОБА_4 (батько), ОСОБА_6 (мати), що підтверджується Свідоцтвом про народження серії ЯХ №530247 (а.с.5).

Згідно актового запису №250, вчиненого Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького МУЮ, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 уклали шлюб 27.02.1971 року, довідка №638/03-55 від 11.09.2007 року, після реєстрації шлюбу прізвище подружжя «Астин»(а.с.6).

Також, згідно актового запису №292 в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Крюківського районного ЗАГС, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розірвано 03.09.1980 року (Свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-КЕ № 331051, а.с.7).

Відповідно до актового запису №21 в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу Адміністрації п. Харп Тюменської області, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 уклали шлюб 25.07.1997 року, після реєстрації шлюбу прізвище подружжя ОСОБА_9, ОСОБА_9 (Свідоцтво про укладення шлюбу від 25.07.1997 року, а.с.7).

Як убачається з актового запису №1347 в Книзі реєстрації актів про смерть ОСОБА_10 міського відділу реєстрації актів громадянського стану Полтавського ОУЮ, ОСОБА_4 помер 06.06.2001 року (Свідоцтво про смерть серії 1-КЕ №175909 ввід 07.06.2001 року, а.с.4).

У подальшому, рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради «Про надання в тимчасове користування земельних ділянок громадянам для обслуговування індивідуальних гаражів в м. Кременчуці» від 15.06.2001 року №1053, ОСОБА_4 було надано в тимчасове довгострокове користування, до 01.06.2006 року, земельну ділянку площею 18,6 кв.м. по вул. Радянській, 29 у м. Кременчуці, для обслуговування індивідуальних гаражів громадянам пільгових категорій (список №1), а.с.8).

26.06.2001 року між Кременчуцькою міською радою та ОСОБА_4 було укладено договір па право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), згідно якого в тимчасове користування передавалась земельна ділянка загальною площею 0,0019 га. строком на 5 років (а.с.10).

Договір зареєстровано в Книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 15.07.2007 року за №16.

02.09.2008 року позивачем було виготовлено технічний паспорт на гараж за адресою: вул. Радянська, 29 у м. Кременчуці Полтавської області (а.с.11-14).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Такі висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи і нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.3 ст.328 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За змістом ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ч.1-4 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У відповідності зі ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

За нормою ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до виготовленого позивачем 02.09.2008 року Технічного паспорту на гараж за адресою: вул. Радянська, 29 у м. Кременчуці Полтавської області, він має такі характеристики: фундамент цегляний; стіни металеві; підлога бетонна; крівля металева (а.с.11-14).

Зі змісту статті 181 ЦК України вбачається. що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Металеві гаражі є тимчасовими спорудами, якщо вони не повязані фундаментом із землею, отже, основною відмінністю гаража, як обєкту нерухомого майна, від тимчасового є наявність фундаменту.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що спірний гараж за адресою: вул. Радянська, 29 у м. Кременчуці Полтавської області, є нерухомим майном та оскільки, його було збудовано особою без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, то він є самочинним будівництвом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 помер 06.06.2001 року, проте рішенням ВК Кременчуцької міської ради від 15.06.2001 року №1053 йому було надано в тимчасове довгострокове користування, до 01.06.2006 року, земельну ділянку площею 18,6 кв.м. по вул. Радянській, 29 у м. Кременчуці, для обслуговування індивідуальних гаражів.

У подальшому, 26.06.2001 року між Кременчуцькою міською радою та ОСОБА_4 було укладено договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), згідно якого в тимчасове користування передавалась земельна ділянка загальною площею 0,0019 га. строком на 5 років (а.с.10).

З наведеного вбачається, що станом на день постановлення рішення ВК Кременчуцької міської ради, ОСОБА_4 помер, тобто право тимчасового користування землею було надано фактично померлій особі. Також, на підставі даного рішення між Кременчуцькою міською радою та ОСОБА_4 26.06.2001 року було укладено договір на право тимчасового користування землею, що викликає обґрунтовані сумніви в дійсності цього документу, зважаючи на те, що на час його підписання ОСОБА_4 уже помер.

За змістом ст.ст.28, 29 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи, а також здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Згідно з ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у день її смерті.

Відповідно до вищевикладеного, з огляду на те, що ОСОБА_3 спірна земельна ділянка не видавалась, а ОСОБА_4 на момент винесення рішення ВК Кременчуцької міської ради та укладення договору на право тимчасового користування землею помер, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на обєкт самочинного будівництва, а саме спірного гаражу.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги є слушними і такими, що заслуговують на увагу.

Окрім того, ухвалою судді Апеляційного суду Полтавської області від 07.04.2017 року клопотання Кременчуцької міської ради Полтавської області про відстрочення сплати судового збору, задоволено. Відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно ч.2 ст.82 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть оплачені, заява відповідно до статті 207 залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки, даним рішенням апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області задоволено, то з ОСОБА_3 на користь держави необхідно стягнути 56,1 (51,00*110%) грн. судового збору.

Відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вправі скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог або змінити рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст.316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області, - задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 вересня 2008 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на гараж, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 56,1 (пятдесят шість гривень 10 коп.) грн. судового збору

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ : /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ : /підпис/ ОСОБА_11

/підпис/ ОСОБА_12

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1