Справа № 307/3050/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Шукаль О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 25 січня 2016 року по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (далі Банк) звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який обґрунтувало тим, що відповідно до укладеного кредитного договору №MKХ0SE00000297 від 25 липня 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У порушення умов кредитного договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконала і станом на 18 червня 2015 року її заборгованість перед Банком становила 173476,81 грн., з яких: 7812,04 грн. заборгованість за кредитом, 52693,77 грн. заборгованість за відсотками, 3600 грн. заборгованість по комісії; 109371 грн. заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Оскільки заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2012 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто суму в розмірі 83 958 гривень 21 копійок заборгованості за цим же кредитним договором, Банк просив стягнути з відповідача різницю між загальною сумою заборгованості та стягнутою вказаним рішенням суду, яка становить 89 518 грн. 60 коп.

Рішенням Тячівського районного суду від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2016 року, позов Банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 42 452 грн. 62 коп. та 1 342 грн. 78 коп. судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26 жовтня 2016 року ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність і необгрунтованість судового рішення внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права, неповного зясування обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову Банку. Зокрема зазначає, що Банк, звернувшись вперше за захистом своїх прав до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, предявив позов за межами строків позовної давності, що свідчить про відсутність передбачених ст. 264 ЦК України підстав для переривання такого строку. Крім того, на думку апелянтки, суд першої інстанції, знаючи про те, що існує рішення суду, що набрало законної сили, про вирішення спору між тими самими сторонами, про той же самий предмет і з тих самих підстав, в порядку ст. 122 ЦПК України повинен був відмовити у відкритті провадження у справі або в порядку ст. 205 ЦПК України закрити вже відкрите провадження.

ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності за участі її представника ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу.

Представник Банку ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу відхилити. Зазначала, що з відповідача слід стягнути заборгованість по відсоткам та пені в мехах строків позовної давності. Надала розрахунок заборгованості по відсоткам за період з 18.06.2012 по 18.06.2015 23661,82 грн., та розрахунок заборгованості по пені за період з 18.06.2014 по 18.06.2015 28650,68 грн.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 25 липня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № MKХ0SE00000297, згідно умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 15000 грн., а позичальниця зобовязалася сплатити за користування кредитом 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та повернути кредит у строк до 24 липня 2009 року (а.с. 8-11).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Банк посилався на порушення відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором, у звязку із чим станом на 18 червня 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 173476,81 грн., з яких: 7812,04 грн. - заборгованість за кредитом, 52693,77 грн. заборгованість за відсотками, 3600 грн. заборгованість по комісії, 109371 грн. заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Оскільки судовим рішенням від 16 листопада 2012 року з ОСОБА_1 вже було стягнуто суму в розмірі 83 958 грн 21 коп., Банк просив стягнути різницю між загальною сумою заборгованості та стягнутою рішенням суду в сумі 89518,60 грн.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

У суді першої інстанції ОСОБА_1 заявляла про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до вимог банку (а. с. 8788).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги Банку частково, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з ухваленням заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 25 вересня 2006 року в загальній сумі 73958,21 грн. мало місце переривання строку позовної давності. З врахуванням стягнутих вищезазначеним заочним рішенням сум заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог про повторне стягнення даних сум слід відмовити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 21522,53 грн. Щодо стягнення заборгованості по пені із врахуванням спеціального строку позовної давності в один рік, суд першої інстанції вважав, що пеню слід стягнути за період з 23 вересня 2014 року по 23 вересня 2015 року в сумі 20930,09 грн.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Підстави переривання строку позовної давності встановлені ст. 264 ЦК України.

Так, перебіг позовної давності переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України).

За змістом статей 257, 264 ЦК України позовна давність для пред'явлення позову до боржника може перериватися лише в межах строку позовної давності, а не після її спливу.

Встановлено, що кінцевий строк виконання зобовязань за кредитним договором настав 24 липня 2009 року, а позивач вперше звернувся з позовом до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у жовтні 2012 року, тобто поза межами строків позовної давності, у звязку із чим дана обставина не свідчить про переривання її перебігу.

Також установлено, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2012 року, на яке суд першої інстанції посилався як на підставу переривання перебігу строку позовної давності, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2016 року було скасовано та призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.143), а рішенням цього ж суду від 07 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 було відмовлено у повному обсязі (а.с.177-178).

Указаним рішенням (у цивільній справі № 0417/14112/2012), яке набрало законної сили та має преюдиціальне значення, встановлено, що Банк, звернувшись 10 жовтня 2012 року із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №MKХ0SE00000297 від 25 липня 2006 року, кінцевий строк виконання зобовязання якого настав 24 липня 2009 року пропустив строк позовної давності.

Таким чином у справі, яка розглядається апеляційним судом, попри те, що право кредитора на захист його інтересів виникло ще 24 липня 2009 року, Банк звернувся до суду із позовом у вересні 2015 року, тобто також поза межами трирічного строку позовної давності.

Отже, проаналізувавши в сукупності встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи, підтверджені дослідженими доказами, що були надані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо переривання строку позовної давності.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх інтересів, про застосування якого заявлено стороною по справі до розгляду справи по суті, а відтак наявні всі правові підстави для відмови в задоволенні позову Банку з цієї підстави.

Враховуючи кінцевий строк виконання основного зобовязання, а також висновки і мотиви, з яких судом касаційної інстанції скасовано рішення апеляційної інстанції, твердження представника Банку про те, що на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками в межах трьох років перед зверненням до суду з позовом та за пенею в межах одного року є необгрунтованими.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, відповідно до пунктів 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову Банку у звязку зі спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п.2, 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 25 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча: Судді: