Справа № 640/4394/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Губської Я.В.

при секретарі Балан Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ОСОБА_2, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» про визнання припиненими кредитного договору, договору іпотеки, зняття заборон

ВСТАНОВИВ:

21.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (надалі ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), треті особи: ОСОБА_2, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (надалі ПАТ «ОТП Банк»), в якому просить визнати припиненим кредитний договір №ML-702/310/2007 від 26.09.2007 року, укладений між ним та ЗАТ «ОТП Банк», визнати припиненим договір іпотеки №PCL702/310/2007 від 26.09.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстраційним №3197, укладений між ним, ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», вилучити запис з Державного реєстру іпотек щодо нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Пестеля, 94-а та належить на праві власності йому та ОСОБА_2 за №5729299 від 31.05.2011 року, зняти заборону відчуження нерухомого майна та вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Пестеля, 94-а та належить на праві власності йому та ОСОБА_2 за №5728250 від 26.09.2007 року.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що між ним та ПАТ «ОТП Банк» 26 вересня 2007 року був укладений кредитний договір № ML-702/310/2007, в забезпечення цього договору між банком, ним та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №PCL702/310/2007, за умовами якого останні передали в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями №94-а по вул. Пестеля у м. Харкові.

22 червня 2015 року Апеляційним судом Харківської області було ухвалено рішення по цивільній справі № 640/5846/13-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки, яким в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було відмовлено у зв'язку із пропуском строків позовної давності. Позивач зазначив, що із закінченням позовної давності погашається право на захист, внаслідок чого суб'єктивне матеріальне право стає незахищеним. 3і спливом позовної давності незахищене суб'єктивне право припиняє своє існування. Право на захист, а з ним і суб'єктивне матеріальне цивільне право, вважаються припиненими з моменту набрання законної сили рішенням суду про відмову у захисті в зв'язку зі спливом позовної давності. Таким чином, позивач вважає, що кредитний договір № ML-702/310/2007 від 26 вересня 2007 року укладений між ним та ПАТ «ОТП Банк» фактично є припиненим, та сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту.

Крім того, позивач вважає, що обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22.06.2015 року у цивільній справі № 640/5846/13-ц, що набуло чинності, є преюдиційними у даній справі, у звязку з чим іпотека, яка є похідною від основного зобовязання, підлягає припиненню згідно ст.17 ЗУ «Про іпотеку», а накладена заборона відчуження майна вилученою з реєстру обтяжень.

В своїх обґрунтуваннях, позивач також вказав, що обставини пропуску ТОВ «ОТП Факторинг Україна» позовної давності для звернення з вимогами за кредитним договором та втрата у зв'язку з цим права задовольнити свої майнові вимоги до нього за рахунок переданого в іпотеку майна має наслідком звільнення його від виконання обов'язків за договором іпотеки та втрату ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права і можливості здійснювати відносно вказаного майна свої права іпотекодержателя. Тобто відповідне майно по суті втратило властивості майна, правовий режим якого регулюється спеціальними нормами законодавства про заставу та іпотеку, і не може розглядатися як таке, на яке розповсюджуються умови договору іпотеки та договору застави, а відтак предмет вказаних договорів фактично припинив існування, у зв'язку з цим, є підстави вважати, що ці договори припинили свою дію.

Також, позивач зазначив, що з метою досудового врегулювання спору ним була направлена відповідачу вимога подати заяву до реєстраційної служби про припинення іпотеки за договором іпотеки та про вилучення записів з реєстру іпотек та з Єдиного реєстру відчуження об'єктів нерухомого майна від 01.02.2016 року, на що відповідь позивач так і не отримав. У звязку з викладеним, позивач був змушений звернутися з даним позовом до суду.

В судове засідання позивач та його представник не зявилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, ніяких заяв до суду не подавали. Суд, враховуючи строки розгляду даної справи та обізнаність позивача про дату та час розгляду справи в суді, поведінку позивача та неодноразовий зрив судового розгляду за неявкою позивача та його представника, враховуючи, що всі докази повинні бути подані до судового розгляду, суд вважає за можливе розглянути дану цивільну справу по суті позовних вимог на підставі представлених суду доказів згідно вимог ст.ст. 10,11, 60-66 ЦПК України.

При вирішенні даного питання враховане також рішення Європейського Суду з прав людини «Каракуця проти України» де ЄСПЛ зазначив, що заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи і порушень прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлено, а також визнав неприйнятними скарги заявників за статтею 8 Конвенції.

Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про час, день та місце слухання справи повідомлений належним чином, подав до суду письмові заперечення, в яких просив позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Третя особа - ОСОБА_2В в судове засідання не з'явився, про час, день та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представники третьої особи ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явилися, про час, день та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 26 вересня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір №ML-702/310/2007, в забезпечення якого 26 вересня 2007 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, було укладено договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок з надвірними будівлями №94-а, загальною площею 326,6 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Пестеля. На зазначений в договорі спірний будинок з надвірними будівлями, який належить ОСОБА_1, ОСОБА_2, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 накладено заборону відчуження до виконання іпотекодавцями своїх обовязків за цим договором в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 травня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги.

У квітні 2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2014 року вищевказаний позов було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором та в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення за іпотечним договором №PCL702/310/2007 від 26.09.2007 року на предмет іпотеки житловий будинок №94 з надвірними будівлями по вул. Пестеля в м. Харкові.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03.11.2014 року дане рішення за заявою ОСОБА_1 було скасовано.

03.12.2014 року Київським районним судом м. Харкова було повторно прийнято заочне рішення за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, яким позовні вимоги банку було задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22.06.2015 року повторне заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 03.12.2014 року було скасоване та відмовлено в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у звязку зі спливом строків позовної давності щодо основного зобовязання та додаткової вимоги.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється. Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 15.05.2017 року по справі №6-786цс17.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання припиненими кредитного договору №МL-702/310/2007 від 26.09.2007 року, договору іпотеки №PCL702/310/2007 від 26.09.2007 року, зняття заборони відчуження нерухомого майна та вилучення записів з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об*єктів нерухомого майна, а тому відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10,11,27,57-60,209,215,256-258 ЦПК України, 256, 267, 509, 526, 575, 598-601, 604-609 ЦК України, ЗУ «Про іпотеку», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ОСОБА_2, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» про визнання припиненими кредитного договору №МL-702/310/2007 від 26.09.2007 року, договору іпотеки №PCL702/310/2007 від 26.09.2007 року, зняття заборони відчуження нерухомого майна та вилучення записів з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об*єктів нерухомого майна залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя :