Номер провадження: 22-ц/785/4468/17
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на спадкове майно,

встановила:

22.12.2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив ухвалити рішення, яким визнати факт його спільного проживання із ОСОБА_5, визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29, 37 кв.м. (далі - спірна квартира), після смерті ОСОБА_5, який помер в січні 2012 року (а.с.18).

Свої вимоги позивач мотивував тим, що у січні 2012 року помер ОСОБА_5, після його смерті відкрилась спадщина.

Позивач вказував, що він та ОСОБА_5 з 2002 року проживали однією сім'єю, вели спільне господарство. Враховуючи похилий вік ОСОБА_5 та відсутність близьких родичів, він готував йому їжу, прибирав у квартирі, ніс витрати по придбанню ліків, продуктів харчування та предметів побуту, а також всіх витрат, пов'язаних з утриманням квартири.

Позивач зазначав, що у зв'язку з тим, що він не був зареєстрованим за його постійним місцем проживання, та тим, що відповідач, який є сторонньою особою, звернувся з заявою про прийняття спадщини, нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право власності на спадщину.

Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даною заявою.

У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, звернувся до суду з заявою про визнання позову, та розгляд справи у його відсутність.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2016 р. позов ОСОБА_3 було задоволено.

В апеляційній скарзі представник Поповська І.П., яка діє в інтересах Одеської міської ради (далі - ОМР), просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2016 р. та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог позивачу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції всі особи, які беруть участь справі, не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у зв'язку з чим та на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису в суді апеляційної інстанції не здійснюється.

При цьому колегія суддів враховує, що будучи неодноразово належним чином повідомленим по час і місце судового засідання, позивач ОСОБА_3 жодного разу на прибув до суду та не виразив свого ставлення до апеляційної скарги, що свідчить про його байдуже ставлення як до апеляційної скарги, так і до ухваленого судового рішення, а також про небажання приймати участь у розгляді справи.

Так, ОСОБА_3 неодноразово повідомлявся про час і місце судових засідань, однак не за місцем знаходження спірної квартири, а за місцем реєстрації - АДРЕСА_1 (а.с.67, 93, 112).

Що стосується його представника ОСОБА_7, то вона жодного разу не отримувала поштову кореспонденцію, що також свідчить про вищевикладене та про зловживання нею процесуальним правом щодо участі у розгляді справи в суді, що в свою чергу призвело до затягування строку цього розгляду.

Стосовно заінтересованої особи ОСОБА_4, то на думку колегії суддів він жодного відношення до спірної квартири і до розгляду даної справи в суді не має, поштову кореспонденцію не отримував, так як згідно адресної довідки, ще за півтора року до звернення ОСОБА_3 до суду із даною позовною заявою (22.12.2016 року) , а саме з 24.06.2015 року був знятий з реєстраційного обліку для виїзду в Ізраїль (а.с.121).

У зв'язку з викладеним, та враховуючи, що справа в суді апеляційної інстанції перебуває з 12.04.2017 року, тобто 5 місяців, і особи, які беруть участь у справі, жодного разу не проявили інтересу до ходу апеляційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про необхідність розгляду справи без участі осіб, які беруть в ній участь, на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 і ОСОБА_8.

05 вересня 2002 року заявник ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 належну йому на праві власності 1/2 частину спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного на Одеські товарній біржі (а.с.29-31).

При цьому, заявник вказав, що після цього він поселився у спірну квартиру і став проживати в ній разом із ОСОБА_5 і ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла і після її смерті ОСОБА_5 прийняв спадщину на 1/2 частину спірної квартири і отримав свідоцтво про право власності на цю квартиру.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 постійно проживав із спадкодавцем ОСОБА_5 більше 5 років, а тому є спадкоємцем 4-ї черги, оскільки інших спадкоємців більш ранньої черги немає.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2015 року по справі № 520/14091/14-ц було задоволено заяву заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави, в особі ОМР, заінтересовані особи - ОСОБА_4 та, ОСОБА_9, та визнано спадщину після смерті ОСОБА_5, що складається з квартири АДРЕСА_1, відумерлою (а.с.52-54).

Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.07.2016 року роз'яснено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2015 року по справі № 520/14091/14-ц квартира АДРЕСА_1 передається у власність територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, а також те, що вищезазначене рішення є підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за територіальною громадою м. Одеси, в особі ОМР.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У зв'язку з викладеним, встановлені вищевказаним судовим рішенням обставини вважаються встановленими і додатковому доказуванню не підлягають.

Таким чином, при ухваленні даного оскаржуваного рішення не було взято до уваги, що існує рішення суду, яким спадщину після смерті ОСОБА_5, що складається з квартири АДРЕСА_1, визнано відумерлою.

Згідно із ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору.

Зважаючи на вищевикладене, та враховуючи, що ще до звернення позивача з даним позовом до суду, спадщина після смерті ОСОБА_5, що складається з квартири АДРЕСА_1, визнана відумерлою, оскаржуваним судовим рішенням були порушені права та інтереси ОМР, оскільки остання не була залучена до участі у справі.

Крім того, судом не було враховано, що згідно із копією листа Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 04.09.2014 р. № 14/2681, за адресою: АДРЕСА_1, були зареєстровані ОСОБА_8, яка знята з реєстрації 21.12.2004 року у зв'язку зі смертю, та ОСОБА_5, який знятий з реєстрації в зв'язку зі смертю у січні 2012 р. (а.с.55).

Також судом не враховано, що за змістом ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно із п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю.

Таким чином, встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем для ОСОБА_3 має юридичне значення, оскільки від цього залежить виникнення у останнього права на спадкування за законом у четверту чергу.

У відповідності до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 визначено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Зі змісту Закону вбачається, що місцем проживання особи вважається місце її державної реєстрації у встановленому законом порядку.

Відповідно до роз'яснень, які надані у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24- 753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Крім того, п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Наявність у позивача документів на ім'я померлого не є підтвердженням проживання однією сім'єю, та матеріали справи № 520/16291/16-ц не містять інших необхідних належних та допустимих доказів у підтвердження вимог ОСОБА_3 про те, що він проживав із спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Крім викладеного, слід зазначити, що на виконання вимог ухвали Київського районного суду м. Одеси по справі № 520/14091/14-ц, 06.04.2015 року Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегенюк С.Б. надіслала на адресу суду копію спадкової справи № 9/2012 до майна померлого у січні 2012 року ОСОБА_5, зі змісту якої вбачається, що 12.03.2012 року з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_4, а 24.09.2012 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся ОСОБА_9

Жодного підтвердження того, що ОСОБА_3 звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, не має.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_3 не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та що нотаріус не виносив постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій стосовно видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право власності, у суду не було правових підстав для задоволення його позовних вимог.

Також слід зазначити, що вирішуючи питання про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, судом не було враховано наступного.

Згідно із частиною 4 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, із змісту вказаної норми права випливає, що суб'єктом пред'явлення позову про визнання право власності є саме власник, а не спадкоємець.

У відповідності до пункту 6 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим, суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

Із вищезазначеного випливає, що слід відрізняти право спадкоємця на спадщину та право власності на нерухоме майно, що входить до складу цієї спадщини.

Виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, регулюється частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України, статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пов'язане з реєстрацією цього права.

Видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за заявою спадкоємців після перевірки підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації, нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, виникнення права власності у спадкоємця на нерухоме майно пов'язане саме з реєстрацією цього права в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, із вищезазначеного слідує, що вимоги позивача є такими, що не ґрунтуються на нормах закону, а тому не підлягали задоволенню судом.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на спадкове майно відмовити у повному обсязі.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОМР сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1760 грн., як того вимагає ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на спадкове майно відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір у сумі 1760 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра